РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/17023/18

Провадження № 22-ц/4815/467/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 січня 2019 року у складі судді Смолій Л.Д., ухвалене в м. Рівне о 11 год. 33 хв., дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказувала, що від зареєстрованого шлюбу з відповідачем вони мають сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час є повнолітнім та навчається у автотранспортному коледжі НУВГП на денній формі навчання, у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги. Зазначала, що їй встановлена третя група інвалідності, що зумовлює необхідність систематичного лікування. Із цих підстав просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3, який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення сином 23 років.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 січня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/5 частки усіх видів заробітку щомісячно, на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з 12 вересня 2018 року до закінчення ним навчання 30 червня 2019 року, але не більше як до досягнення ОСОБА_3 23-річного віку. Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права та за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що довідка №. 02-09/161 від 11.07.2018 року про факт навчання сина ОСОБА_3 в автотранспортному коледжі НУВГ з вересня 2015 року не є свідченням його потреби в матеріальній допомозі. Звертає увагу, що син навчається на державній формі навчання та отримує стипендію, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит. Додає, що загальна сума доходу ОСОБА_3 за період з червня 2018 року по листопад 2018 року, без врахування аліментів, становить 5979,96 грн., а також син з 18.01.2019 року прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів в КП «Рівнетранспорт» з місячним окладом 4173,00 грн., що в цілому вказує на наявність доходу та відсутність потреби у матеріальний допомозі. Вважає, що позивач не довела в чому полягають додаткові витрати на утримання сина і чи він взагалі їх потребує. Вказує на рівноцінність обов'язку обох батьків нести утримання дитини та пояснює, що ОСОБА_1 працює на посаді начальника відділу з питань контролю та діловодства в районній раді і її дохід за останніх пів року складає 154 946,27 грн. Відповідач працює водієм автотранспортних засобів в ТзОВ - компанії «Пульсар і Ко» і його дохід за останні 6 місяців складає - 9 539,06 грн.. Також вказує, що рішенням Рівненського міського суду від 30 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23866,26 грн. пені за прострочення сплати аліментів та 1636,10 грн. індексації розміру аліментів. На даний час у нього існує заборгованість по сплаті аліментів приблизно в розмірі 60 000,00 грн., у зв'язку з чим він не має наявної можливості надавати матеріальну допомогу, якої, на його думку, повнолітній син ОСОБА_3 не потребує. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого відділом РАЦС м. Рівне 29.08.2000р. (а.с. 8).

Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття /незалежно від форми навчання/, виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Станом на час звернення з даним позовом до суду син сторін ОСОБА_3 є студентом денного відділення Рівненського автотранспортного коледжу НУВГП, навчається на державній формі навчання. Термін навчання з 01 вересня 2015 року по 30 червня 2019 року, що підтверджується довідкою Рівненського автотранспортного коледжу Національного університету водного господарства та природокористування від 11 липня 2018 року № 02-09/161 (а.с.9).

Відповідно до довідки про доходи від 18 грудня 2018 року № 11-24/253 ОСОБА_3 є студентом Рівненського автотранспортного коледжу НУВГП та отримує стипендію у розмірі за червень-серпень 2018 року - 1013,32 грн., вересень-листопад 2018 року - 980 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року становить 1853 гривні.

Таким чином, дохід сина сторін, який продовжує навчання, є суттєво нижчим від законодавчо визначеного рівня прожиткового мінімуму на одну особу, що вказує на потребу у матеріальній допомозі.

Оцінюючи фінансову можливість відповідача як платника аліментів утримувати свого сина, який продовжує навчання, суд враховує, що ОСОБА_2 працює у ТОВ - компанії «Пульсар і Ко» на основному місці роботи водієм автотранспортних засобів, а нарахована заробітна плата за період з 25.06.2018 року по 30.11.2018 року складає 20 137,50 гривень.

Покликання апеляційної скарги на те, що дохід позивачки як отримувача аліментів значно перевищує дохід відповідача як їх платника, апеляційним судом відхиляються.

Дійсно, згідно долученої до відзиву на позовну заяву відповіді Рівненської районної ради Рівненської області від 19.12.2018р.№ 674/05-27/697, дохід ОСОБА_1 з червня по листопад 2018 року включно склав 154 946, 27 грн. (а.с. 22).

Проте, чинне законодавство не ставить обов'язок батька утримувати свою дитину шляхом сплати аліментів у залежність від розміру доходу матері дитини як отримувача аліментів.

Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, при чому обов'язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Позивач та відповідач є працездатними особами, тому мають рівні можливості щодо належного матеріального забезпечення спільної дитини.

Доводи апелянта про безпідставність стягнення аліментів з міркувань відсутності потреби у сина сторін в матеріальному забезпеченні з огляду на те, що він працевлаштований та отримує заробітну плату, а також стипендію в учбовому закладі, апеляційним судом не беруться до уваги.

Так, із долученої до апеляційної скарги відповіді на адвокатський запит від 01.02.2019р. № 16-22 вбачається, що ОСОБА_3 прийнятий на роботу водієм легкового автомобіля в КП «Рівнетранспорт» з місячним окладом 4 173 грн. на підставі наказу № 1-К від 17.01.2019р. (а.с. 53).

Таким чином, станом на час ухвалення оскаржуваного рішення - 02 січня 2019 року - даної обставини не існувало, а тому вона не може слугувати підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення.

Викладені в апеляційній скарзі твердження відповідача про те, що відповідач проживає із батьками, які в силу свого віку та вікових хвороб потребують його матеріальної допомоги, не заслуговують на увагу, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджена їх потреба у матеріальній допомозі, як і той факт, що така допомога ОСОБА_2 надається.

У зв'язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання повнолітнього сина, який навчається, у вигляді 1/5 частини доходів відповідача, є таким, що відповідає вимогам розумності та справедливості, узгоджується з нормами закону, які регулюють дані правовідносини, а також не допускає дисбалансу інтересів як платника, так і отримувача аліментів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судомна засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Хилевич С.В..

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.