ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1880/19 Справа № 204/7971/17 Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, відсотків, інфляційних витрат, 3% річних,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, відсотків, інфляційних витрат, 3% річних.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3) про стягнення суми боргу за договором позики, відсотків, інфляційних втрат, 3% річних - задоволено у повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26 вересня 2013 року, що складається із заборгованості за позикою у розмірі 560000 грн. 00 коп., інфляційних втрат за позикою у сумі 105487 грн. 30 коп., 3% річних за позикою у розмірі 20298 грн. 08 коп., відсотків за користування позикою у сумі 425330 грн. 74 коп., інфляційних втрат по несплаченим відсоткам у розмірі 152787 грн. 22 коп., 3% річних по несплаченим відсоткам у сумі 27161 грн. 35 коп., а всього 1291064 (один мільйон двісті дев'яносто одна тисяча шістдесят чотири) гривні 69 (шістдесят дев'ять) копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики скасувати частково, в частині щодо солідарного стягнення суми боргу за договором позики з відповідача ОСОБА_1, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року по цивільній справі № 204/7971/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, відсотків, інфляційних витрат, 3% річних, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У відзиві ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 обгрунтованою.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму, що складає 560000 грн., що є еквівалентом 70000 доларів США, виходячи із курсу встановленого НБУ під час укладання договору. Згідно п. 2.2. договору позики від 26 вересня 2013 року, позичальник сплачує проценти у розмірі 18% річних від суми позики протягом строку користування позикою. Відповідно до п. 5.1. договору позики від 26 вересня 2013 року передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позику за цим договором в термін до 26 вересня 2016 року. (а.с.8)

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_2 надав до суду копію розписки від 26 вересня 2013 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 було отримано від ОСОБА_2 грошову суму, еквівалентну 70000 доларів США згідно договору позики від 26 вересня 2013 року (а.с.9).

Фактичне отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджене допустимим доказом, визначеним ч. 2 ст. 1047 ЦК України - розпискою боржника (а.с.9), за якою ОСОБА_3 підтвердив той факт, що відповідно до зазначеного договору позики фактично отримав від ОСОБА_2 560000 грн.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на час укладення договору позики та по даний час перебувають між собою у шлюбі.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до заяви ОСОБА_1 від 26 вересня 2013 року вона дала згоду на взяття її чоловіком - ОСОБА_3 у позику від ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 560000 грн., що є еквівалентом 70000 доларів США, виходячи із курсу встановленого НБУ під час укладання договору (а.с.10), що підтверджується п 7.5. договору позики від 26 вересня 2013 року (а.с.8).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором у відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики.

У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, строк виконання грошового зобов'язання за договором позики на час звернення ОСОБА_2 із позовом до суду минув.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), знаходиться у ОСОБА_2

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суму позики до цього часу не повернули.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

ОСОБА_3, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочив виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Окрім того, розмір заборгованості та його розрахунок сторонами не оспорюється.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, відсотків, інфляційних витрат, 3% річних, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що необхідно стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за позикою у 560000 грн., інфляційні втрати за позикою у розмірі 105487,30 грн., 3% річних за позикою у сумі 20298,08 грн.., відсотки за користування позикою у розмірі 425330,74 грн. 74 коп., інфляційні втрати по несплаченим відсоткам у сумі 152787,22 грн., 3% річних по несплаченим відсоткам у сумі 27161 грн. 35 коп.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про не повідомлення судом першої інстанції її, як відповідача по справі про часта дату розгляду справи, колегія суддів ставиться критично, оскільки в матеріалах справи наяві оголошення про виклик у суд ОСОБА_1, які опубліковано на офіційному веб-порталі судової влади України відповідно до яких відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, а саме: від 09 січня 2018 року на 02 лютого 2018 року на 09:00 (а.с.36), від 02 лютого 2018 року на 12 березня 2018 року о 09:00 (а.с. 74), від 12 березня 2018 року на 13 квітня 2018 року на 08:30 (а.с.84), від 13 квітня 2018 року на 16 квітня 2018 року на 08:30 (а.с.93).

Доводи апелянта про те, що з технічного запису судового засідання від 16.04.2018 року, дійсно ОСОБА_3 визнав позовні вимоги повністю, але на запитання судді він не стверджував про те, що позику використовував в інтересах сім'ї, він лише сказав, що брав позику для використання в інтересах сім'ї, а брати позику в інтересах сім'ї та використовувати позику в інтересах сім'ї - поняття різні і не є тотожніми, колегія суддів ставиться критично, оскільки апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження того, що кошти отримані в наслідок отримання позики не використані в інтересах сім'ї.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи апелянта про те, що договір позики та розписка написана ОСОБА_3, і кошти отримані ним за згодою ОСОБА_1 за час шлюбу з нею, не є достатніми доказами, які б свідчили про те, що договір позики було укладено в інтересах сім'ї і кошти було використано в інтересах сім'ї, колегія суддів ставиться критично, оскільки позика отримана під час перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому у ОСОБА_1, як дружини позичальника ОСОБА_3, виникли обов'язки по її поверненню разом з чоловіком.

Доводи ОСОБА_1, що вона в дійсності й надала згоду на отримання позики чоловіком, разом з тим, чоловік не використав жодної копійки з позичених у позивача коштів в інтересах сім'ї, колегія суддів ставиться критично, оскільки ОСОБА_1 не надала до суду доказів на підтвердження своїх доводів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича