ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 642/6348/18

Провадження № 22-ц/818/1795/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В. Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Гаврилова Світлана Анатоліївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року про забезпечення позову в складі судді Пашнєва В.Г.,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 26 травня 2015 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А., № 986 і як наслідок скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за вищезазначеною позовною заявою.

27 листопада 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить накласти арешт на спірну квартиру, а також заборону вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на зазначену квартиру до набрання рішенням суду по даній справі законної сили або до скасування судом вжитих заходів забезпечення позову.

В обґрунтування заяви посилається на те, що предметом позову є визнання договору дарування квартири недійсним і як наслідок скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем. Після подання позивачем позовної заяви, стало відомо про наміри ОСОБА_2 вчинити інші фіктивні реєстраційні дії відносно зазначеного об'єкту нерухомості, направлених на перешкоджання виконання рішення суду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2

Заборонено вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що суд першої інстанції при постановленні ухвали не обґрунтував належним чином необхідність застосування кожного із заявлених заходів забезпечення позову. Судом першої інстанції безпідставно одночасно накладено арешт на спірну квартиру і також заборонено вчиняти реєстраційні дії щодо речових прав на квартиру, що призвело до порушення положення ч. 3 ст. 150 ЦПК України. Накладення арешту на спірну квартиру вважає незаконним та недоцільним, оскільки позивач не надав доказів, що вказане нерухоме майно на даний час належить відповідачу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір, забезпечення позову в спосіб, про якій просить позивач, буде відповідати меті застосування заходів забезпечення. Невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим чи утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Згідно з положенням частини першої статті 376 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимоги щодо законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень передбачені у статті 263 ЦПК України, за якою судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення, а оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що спір виник з приводу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування, посвідченого 26 травня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А., ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що договір дарування є фіктивним, оскільки його було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені ним. Фактичної передачі квартири в дар не було, він проживав та продовжує проживати в квартирі з усіма обов'язками власника.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 вказує на наміри ОСОБА_2 вчинити інші фіктивні реєстраційні дії відносно спірного об'єкту нерухомості, направлених на перешкоджання виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність загрози відчуження спірної квартири, оскільки вона є предметом спору у цій справі і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог. Зважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини, ним враховано співмірність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність підстав для забезпечення позову спростовуються встановленими судами обставинами у справі, оскільки між сторонами існує спір щодо нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору дарування, проте позивач ставить під сумнів законність набуття такого права відповідачем на спірну квартиру.

Таким чином, забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти реєстраційних дій щодо речового права на квартиру, що є предметом спору у даній справі, є цілком доречним, обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі. Накладання арешту на спірну квартиру та заборона вчиняти реєстраційні зберігає чинність до набрання судовим рішенням законної сили.

Доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення порушення судом першої інстанцій норм процесуального права, не спростовують висновків суду.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом не перевірено дані щодо реєстрації позивача, висновків суду не спростовують, оскільки заходи забезпечення позову вживались з приводу оскарження ОСОБА_1 договору дарування, на підставі якого було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2

Твердження в апеляційній скарзі, що при забезпеченні позову суд не прийняв до уваги інтереси інших осіб та не вирішив питання про зустрічне забезпечення, висновків суду не спростовують. Апеляційна скарга не містить жодних обґрунтувань яким чином відповідачу заподіяно збитки внаслідок забезпечення позову та права яких інших осіб порушено.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова