Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/4382/16-ц

провадження № 61-9727св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М. Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 червня 2016 року у складі судді Якуші Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Шаповал Н. М., Кіпенка І. С., Пшенічної Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив стягнути ОСОБА_4 на свою користь майнову шкоду в розмірі 63 088,90 грн, 5 000 грн моральної шкоди та понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 30 липня 2015 року при виїзді з вулиці Ново-Олександрівська на вулицю Сагайдачного у місті Харкові відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участі автомобіля Mitsubishi Pajero, державний номерний знак НОМЕР_1 , під його керуванням та автомобіля Toyota Verso, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 Автомобілі отримали механічні пошкодження. Зазначив, що згідно з постановою Київського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2015 року по справі №640/14128/15-п ОСОБА_5 визнано винною у зазначеній ДТП. Цивільно-правову відповідальність ОСОБА_4 , як власника транспортного засобу, було застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/7994155 та за договором добровільного страхування в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»). Зазначив, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перерахувало йому страхові відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 50 000 грн та за договором добровільного страхування 2 193,60 грн, що загалом становило 52 193,60 грн. Оскільки фактичний розмір шкоди, що завданий йому як власнику автомобіля, дорівнює 115 282,50 грн, то відповідачка повинна сплатити різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром шкоди, що становить 63 088,90 грн. Крім того, вказував, що внаслідок пошкодження майна йому було завдано моральну шкоду, оскільки із пошкодженням автомобіля порушився звичний устрій його сім`ї, виникли незручності щодо пересування, у нього з`явилось безсоння, головний біль, підвищений тиск, роздратованість. Завдану моральну шкоду він визначив у розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Київський районний суд міста Харкова заочним рішенням від 15 червня 2016 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок відшкодування майнової шкоди у сумі 63 088,90 грн, 1 000 грн - в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішив питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що за вирахуванням суми у розмірі 50 000 грн (сума сплачена страховою компанією) ОСОБА_6 як особа з вини якої сталося ДТП повинна сплатити позивачу витрати, понесені у зв`язку з відновленням первинного стану його автомобіля пошкодженого в ДТП, тобто витрати на його повний ремонт, у розмірі 63 088,90 грн. З урахуванням глибини та характеру душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок пошкодження його майна, засад розумності, виваженості і справедливості, суд оцінив моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 29 вересня 2016 рокузаочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 червня 2016 року залишив без змін.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що сума страхового відшкодування у розмірі 52 193,60 грн прийнята до уваги лише зі слів позивача. При цьому судами попередніх інстанцій не враховано, що її відповідальність була застрахована за полісом від 16 липня 2015 року № АІ/7994155 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з лімітом відповідальності за шкоду завдану майну 50 000 грн, а також 15 липня 2015 року між нею та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» був укладений договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та від нещасного випадку на транспорті «Легкий захист» з лімітом відповідальності за шкоду завдану майну 100 000 грн. Судами не враховано довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з якої вбачається, що позивач отримав страхове відшкодування в загальному розмірі 52 194,29 грн. Суд першої інстанції, ухваливши заочне рішення, позбавив її права на участь в судовому засіданні і права надати докази на спростування обставин, викладених позивачем у позові, а також заявити клопотання про залучення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до розгляду справи. Не з`ясував за яким з двох договорів страхування було сплачене страхове відшкодування і з чого виходила страхова компанія при визначенні суми страхового відшкодування. Апеляційним судом не досліджено докази які повністю спростовують доводи щодо розміру завданої позивачеві майнової шкоди і суд не надав їм правової оцінки. Зокрема, судом не наведено жодних мотивів про прийняття звіту від 17 серпня 2015 року № 563/1 за яким вартість відновлювального ремонту складає 115 282,50 грн та відмови у прийнятті як належного та допустимого доказу звіту від 17 серпня 2015 року № PZU/1454/15 за яким вартість збитку складає 60 037,69 грн. Поза увагою судів залишилася мотивувальна частина звіту про визначення вартості майнової шкоди, з якого вбачається, що пошкоджений автомобіль позивача знятий з виробництва, через що неможливо встановити коефіцієнт його функціонального зносу та за основу взята вартість нового автомобіля, а також і те, що до суми 60 037,69 грн уже включено: вартість замінених складових частин, вартість ремонтних робіт, вартість матеріалів, коефіцієнт фізичного зносу складових частин без втрати товарної вартості транспортного засобу. Тобто вартість відновлювального ремонту в сумі 115 282,50 грн визначена для нового автомобіля, а не для автомобіля, який вже експлуатувався протягом 8-ми років. Крім того зазначила на помилковість посилання апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду України наведений в постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2808цс15, оскільки позивач реалізував своє право шляхом звернення з відповідною заявою до страхової компанії, надавши звіт про завдання йому шкоди у розмірі 60 037,69 грн і отримав страхове відшкодування у розмірі 52 194,29 грн, однак дій спрямованих на захист порушених прав не довів до кінця, оскільки зазначені вище договори обов`язкового та добровільного страхування повністю покривають розмір спричинених йому збитків, а страхова компанія у повному обсязі не виконала своїх зобов`язань. Посилання апеляційного суду на законність рішення місцевого суду через його виконання є безпідставним, оскільки примусове виконання рішення суду не свідчить про його законність та обґрунтованість.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 лютого 2018 року справу № 640/4382/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 30 липня 2015 року о 18-40 год ОСОБА_6 керуючи автомобілем Toyota Verso, державний номерний знак НОМЕР_2 при виїзді з вулиці Новоолександрівська на вулицю Сагайдачного у місті Харкові, не вибравши безпечної дистанції, здійснила зіткнення з автомобілем Mitsubishi Pajero, державний номерний знак НОМЕР_1 , належного ОСОБА_1 . У результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2015 року ОСОБА_5 було визнано винною за статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Ця постанова суду не була оскаржена та набула чинності.

Згідно зі звітом від 17 серпня 2015 року № 563/1 вартість відновлювального ремонту автомобіля Mitsubishi Pajero визначена у розмірі 115 282,50 грн, акт складений як на підставі безпосереднього візуального огляду транспортного засобу, так і з урахуванням протоколу (акту) огляду транспортного засобу від 04 серпня 2015 року № ТС № 563/1.

На момент дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб Toyota Verso, державний номерний знак НОМЕР_2 був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З пояснень сторони позивача встановлено, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» як страховик, виконало свої зобов`язання та перерахувало ОСОБА_1 страхові відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 50 000 грн, тобто в межах страхової суми у розмірі 50 000 грн та за договором добровільного страхування 2 193,60 грн, що загалом становило 52 193,60 грн.

Крім того, з постанов державного виконавця від 06 вересня 2016 року, 07 вересня 2016 року встановлено, що виконавче провадження, відкрите за виконавчими листами від 26 липня 2016 року, виданих Київським районним судом міста Харкова про стягнення сум закінчено, борг сплачено боржником у повному обсязі.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Порядок та умови здійснення страхового відшкодування при настанністрахового випадку за договорам (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За змістом статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», як страховик, виконало свої зобов`язання та перерахувало ОСОБА_1 страхові відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у розмірі 50 000 грн та 2 193,60 грн, що загалом склало 52 193,60 грн.

У зв`язку з встановленням факту виплати ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» позивачу страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у максимальному ліміті передбаченому цим договором, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд позбавив її можливості заявити клопотання про залучення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до розгляду цієї справи, оскільки страхова компанія може нести обов`язок з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів потерпілому у ДТП лише в межах ліміту, який у цій справі виплачений позивачу.

За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 рокув редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір у цій справі суди взяли до уваги звіт від 17 серпня 2015 року № 563/1 про встановлення вартості матеріального збитку згідно з яким вартість відновлювального ремонту автомобіля Mitsubishi Pajero, держаний номерний знак НОМЕР_1 визначена у розмірі 115 282,50 грн, який складений як на підставі безпосереднього візуального огляду транспортного засобу, так і з урахуванням протоколу (акту) огляду транспортного засобу від 04 серпня 2015 року № ТС № 563/1.

Клопотань про призначення повторної експертизи з приводу того, що звіт від 17 серпня 2015 року № 563/1 про встановлення вартості матеріального збитку суперечить матеріалам справи, відповідачка в апеляційному суді не заявляла.

В оцінці зазначених обставин суд під час перегляду цієї справи враховує вищенаведене і вважає, що відповідачем не спростовано наданий позивачем звіт, який підтверджує вартість відновлювального ремонту його автомобіля.

Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми у розмірі 63 088,90 грн (115 282,50 - 52 193,60).

З огляду на викладене аргументи касаційної скарги про те, що судами неправильно визначено розмір завданої шкоди не знайшли свого підтвердження.

Посилання в скарзі на те, що суди не врахували наявності договору добровільного страхування з лімітом відповідальності у 100 000 грн на правильність висновків судів попередніх інстанцій не впливають, оскільки за цим договором страхова компанія не зобов`язана відшкодовувати завдану позивачу майнову шкоду.

Аргументи з приводу неправильності визначення судами моральної шкоди є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності, настанні інших негативних наслідків.

Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, врахував суть заявлених позовних вимог, обсяг страждань позивача, яких він зазнав внаслідок пошкодження майна, виходив із засад розумності, виваженості і справедливості, а тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що суд першої інстанції, ухваливши заочне рішення, позбавив її права на участь в судовому засіданні і права надати докази на спростування обставин, викладених позивачем у позові, на правильність оскаржуваних судових рішень не впливають, оскільки саме відповідачкою була подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Тому вона повинна була указати в цій скарзі, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення, а також зазначити нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які, на її думку, підлягають дослідженню чи оцінці, в тому числі в разі незгоди з визначеним позивачем розміром шкоди заявити клопотання про призначення експертизи, однак вона цього не зробила.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та переоцінки доказів і встановлених обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун В. П. Курило