Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 712/12083/16-ц

провадження № 61-34124св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Вініченка Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 15 березня 2008 року, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси, він є співвласником квартири АДРЕСА_1, іншим співвласником є його сестра - ОСОБА_6 З грудня 2014 року у вказаній квартирі було зареєстроване місце проживання його батька, ОСОБА_5, який понад установлений законом строк не проживає у квартирі, участі в оплаті комунальних послуг не бере. Реєстрація відповідача у квартирі порушує його права на розпорядження власним житлом. Просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку з його відсутністю без поважних причин у цьому приміщенні понад 10 років.

У січні 2017 ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, про вселення.

Позовну заяву мотивував тим, що з моменту реєстрації у грудні 2014 року у спірній квартирі він набув права користування вказаним житлом. Після реєстрації ОСОБА_4 змінив замки в квартирі та вселив в неї орендарів, чим унеможливив його проживання в квартирі та створив перешкоди у користуванні житлом. Просив вселити його до спірної квартири, оскільки не має іншого житла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2017 року у складі судді Марцішевської О. М. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Вселено ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент передачі вказаної квартири в оренду реєстрація відповідача у вказаному житловому помешканні не була припинена, тому передача усієї спірної квартири у користування орендарям спричинила виникнення перешкод відповідачу у проживанні за місцем реєстрації. Позивач не довів, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, натомість матеріалами справи підтверджено, що позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні спірною квартирою, не надає повний комплект ключів від вхідних дверей, заперечує право на вселення та проживання у спірній квартирі, тому зустрічний позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4, скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2017 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, а тому як член сім'ї власника на підставі статті 405 ЦК України втратив право на користування спірним житлом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 з грудня 2014 року зареєстрований у спірній квартирі, проте передача вказаної квартири в оренду позивачем унеможливлює його вселення та проживання у цьому житлі. Показаннями свідків підтверджено, що позивач не передав відповідачу як особі, яка зареєстрована у спірній квартирі, повний комплект ключів від неї, що не дає останньому можливості реалізувати своє право на житло.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що належними та допустимими доказами підтверджений факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад один рік. Відповідач фактично проживав у іншому житлі. Спірна квартира у липні 2017 року відчужена іншій особі, а у вересні 2017 року ОСОБА_5 помер.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду, а ухвалою від 14 березня 2019 року - призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 15 березня 2008 року, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси, ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_1, іншим співвласником є його сестра - ОСОБА_6

З грудня 2014 року у вказаній квартирі було зареєстроване місце проживання його батька, ОСОБА_5, який у вказаному житлі не проживає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судове рішення апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_5 з 2014 року був зареєстрований у квартирі, що належить на праві власності його дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_6, однак в ній не проживав.

ОСОБА_4 чинить перешкоди своєму батькові у користуванні квартирою, оскільки у 2016 році здав вказану квартиру в оренду іншим особам.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Установивши, що позивач набув право користування спірною квартирою, а ОСОБА_4, членом сім'ї якого він є, чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 про вселення у спірну квартиру та задовольняючи позов ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування цією квартирою, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, а тому як член сім'ї власника на підставі статті 405 ЦК України втратив право на користування спірним житлом.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 405 ЦК України з огляду на таке.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про вселення, оскільки останній як член сім'ї свого сина ОСОБА_4 має право на проживання у спірній квартирі, останній чинить йому перешкоди у користуванні власністю, а відмова у задоволенні вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_5, гарантованого статтею 8 Конвенції.

В оцінці обставин справи Верховний Суд виходить з такого. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні.

В оцінці наявності поважних причин відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні суд виходить з того, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи свої доводи про те, що ОСОБА_5 не проживає у спірній квартирі понад один рік, ОСОБА_4 разом із тим визнає, що вказану квартиру він у 2016 році передав в оренду іншим особам, а також не заперечує той факт, що батько не має можливості проживати у спірній квартирі у зв'язку з відсутністю повного комплекту ключів від неї.

За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік за відсутності поважних причин на це є безпідставним, натомість суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 чинить відповідачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою, тому він не втратив право користування житлом на підставі частини другої статті 405 ЦК України.

Доводи, зазначені ОСОБА_4 у відзиві на касаційну скаргу, про те, що спірна квартира ним відчужена у липні 2017 року, не впливають на законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки вказані обставини виникли після ухвалення рішення судом першої інстанції та не були предметом розгляду судів. Разом із тим, касаційний суд в силу положень статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Посилання у відзиві на касаційну скаргу про смерть ОСОБА_5 не підтверджені документально, не надано свідоцтво про його смерть, у зв'язку з цим суд не бере їх до уваги.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому з огляду на положення статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_5 звільнений від сплати судового збору за подання касаційної скарги на підставі закону як інвалід другої групи, питання про розподіл судових витрат не вирішується судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2017 року скасувати, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк