П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 265/5516/17

Номер провадження 22-ц/804/711/19

26 березня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Маріупольська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2018 року, у складі судді Костромітіної О.О.,повний текст рішення складено 21 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та витребування земельної ділянки з незаконного володіння. В обґрунтування позову вказував, що його батьку ОСОБА_3 органом місцевого врядування в 1944 році була виділена земельна ділянка для постійного користування площею 1976 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Із цієї земельної ділянки рішенням органу місцевого самоврядування від 21 квітня 1957 року, у землекористувача ОСОБА_3, згідно його особистої заяви, було вилучено частину земельної ділянки площею 400 кв.м. на користь ОСОБА_4 На відчуженій земельній ділянці сформовано домоволодіння АДРЕСА_2. Із частини земельної ділянки, що залишилася, за згодою ОСОБА_3, ще частина земельної ділянки площею 455 кв.м. відійшла ОСОБА_5, де сформовано домоволодіння АДРЕСА_3. Після чого розмір земельної ділянки, що залишився у ОСОБА_3 склав 951 кв.м.

Після смерті своїх батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_6, будівлі, розташовані на зазначеній земельній ділянці, перейшли позивачу у спадок на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2000 року. Вважає, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 розміром 951 кв.м. перейшла до нього на тих самих умовах, на яких вона належала його батьку ОСОБА_7, а саме у постійне користування.

З метою розробки технічної документації на земельну ділянку розміром 951 кв.м по АДРЕСА_1 та присвоєння кадастрового номеру, позивач звернувся до землевпорядної організації «Палє». Однак, під час дослідження вказаної земельної ділянки було з'ясовано, що її частина накладається на земельну ділянку домоволодіння АДРЕСА_2, власником якої на теперішній час є відповідач ОСОБА_2 За його переконанням відповідач ОСОБА_2 під час реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі неправомірно додала відомості стосовно меж земельної ділянки будинку АДРЕСА_2 в розмірі 27х6 м., що належать до площі земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1. В літку 2015 року позивач відмовив відповідачці ОСОБА_2 підписувати акт узгодження меж земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2. Але відповідач ОСОБА_2 без його згоди, як суміжного землекористувача, розробила та затвердила технічну документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі домоволодіння АДРЕСА_2 в розмірі 0,0549 га., що в подальшому стало підставою для приватизації вказаної земельної ділянки на ім'я відповідача.

Такі дії відповідача ОСОБА_2 порушують права позивача як землекористувача. Просить суд визнати неправомірними дії відповідача ОСОБА_2, яка самовільно зайняла земельну ділянку розміром 27х6 м. із території присадибної земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1, користування якої належить позивачу та приватизувала її; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, зареєстроване в державному реєстрі прав 24.06.2016 року за номером 15173244, отриманого на підставі рішення Маріупольської міської ради від 03.03.2016 року за № 7/5-203; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 27х6 м., шляхом переставлення суміжного паркану на 6 м. в бік домоволодіння АДРЕСА_2, привівши у відповідність ширину земельної ділянки позивача до розміру 19,05 м., тим самим відновивши порушені права позивача у користуванні вказаною земельною ділянкою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій відповідачки стосовно порушення прав щодо самовільного зайняття земельної ділянки із присадибної земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 протиправними, визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, зареєстроване в державному реєстрі прав 24.06.2016 року за номером запису 15173244, недійсним та витребування земельної ділянки розміром 27х 6 м. з незаконного володіння відповідачки шляхом переставлення суміжного паркану на 6 м. в сторону домоволодіння будинку АДРЕСА_2, третя особа: Маріупольська міська рада, відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2000 року після матері ОСОБА_6, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Земельна ділянка, яка знаходиться у його користуванні площею 951 кв.м. межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_2

Зазначив, що рішенням Маріупольської міської ради Донецької області ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,0549 га за адресою: АДРЕСА_2, проте у порушення земельного законодавства в акті встановлення та погодження меж земельної ділянки від 15.06. 2015 року згода ним не надавалась, чим порушено порядок надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки. Вважав, що оскаржуваний ним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку порушує його права щодо приватизації його земельної ділянки у розмірі 951 м.2.

У свою чергу, ОСОБА_2 самовільно, без його згоди, маючи у користуванні 400 кв.м. земельної ділянки, зайняла, шляхом встановлення огорожі у бік його земельної ділянки, частину належної йому земельної ділянки розміром 27х6 м., унаслідок чого під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 отримала у власність земельну ділянку, яка частково накладається на його земельну ділянку.

Вважає, що факт захвату земельної ділянки підтверджується генеральними планами домобудівель АДРЕСА_1 та квартальною зйомкою №1370 у порівнянні з викопіювкою з плану будівельного кварталу №1370 у складі технічного паспорту БТІ на домоволодіння АДРЕСА_2, з якого можливо встановити, що суміжний паркан проходить по території землекористування будівлі АДРЕСА_1.

Вважає, що суд не мав брати до уваги акт про встановлення меж земельної ділянки від 24.12.1997 року, який не мав був застосований під час кадастрової зйомки у 2015 році, оскільки він не складений з метою виконання рішення Маріупольської міської ради, дата, номер та копія рішення відсутні у зазначеному акті. На період 1997 року розмежувальний паркан між суміжними земельними ділянками був відсутній, що підтверджується планом БТІ земельної ділянки та квартальною зйомкою БТІ № 1370.

Зазначає, що суд помилково прийняв як доказ копію виписки з рішення органу місцевого самоврядування від 03.04.1996 року № 77/14, оскільки дане рішення не стосується домовлодіння АДРЕСА_1, а стосується будівлі, що належала ОСОБА_4

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Сторони своїм правом не скористалися.

Сторони, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з'явились, клопотань до апеляційного суду не надавали, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справі за його відсутність.( а.с .19-24 том2)

Третя особа Маріупольська міська рада надала заяву про слухання справи за їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, заперечення представника відповідача адвоката Рябошапка О.І., яка заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги, просила судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини першій статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 успадкував після смерті ОСОБА_6, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1, житловий будинок з належними до нього побудовами подвір'я, що знаходиться у місті Маріуполі по АДРЕСА_1, на земельній ділянці Маріупольської міської ради, який належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2000 року, зареєстрованого МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації за № 22796064, 04 квітня 2008 року.(а.с.10,12 том1).

Судом також встановлено, шо згідно генерального плану на домоволодіння АДРЕСА_1 від 10 листопада 1954 року, земельна ділянка на якій розташований вказаний житловий будинок складає 1976 кв.м., користувачем зазначений ОСОБА_3.(а.с.8 том1)

Згідно матеріалів інвентарної справи на будинок АДРЕСА_3, а саме- виписки із протоколу № 2 засідання виконкому Орджонікідзевської ради депутатів трудящих міста Жданова від 24 січня 1973 року, домоволодіння по АДРЕСА_1 складається із двох окремих будинків, що належать ОСОБА_3 та ОСОБА_5, на земельній ділянці загального користування 1406 кв.м. Після поділу двох домоволодінь вирішено, що домоволодіння з належними до нього побудовами подвір'я, яке належить ОСОБА_3 залишити під АДРЕСА_1 з земельною ділянкою 951 кв.м. (інв. справа а.25)( а.с.9 том1)

Відповідно до генерального плану від 05 листопада 1979 року, домоволодіння АДРЕСА_1, розташовано на земельній ділянці 951 кв.м. (а.с.12 том1)

Згідно інформації, що міститься у листі відділу у місті Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, відомості про надання у власність, користування та розробку технічної документації на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 відсутні. (а.с.127 том1)

Матеріали інвентарної справи на домоволодіння позивача за АДРЕСА_1 в міста Маріуполі в БТІ м. Маріуполя відсутні.

Судом також встановлено, що відповідно до виписки із протоколу № 9 засідання виконкому Орджонікідзевського районної ради депутатів трудящих від 24 квітня 1954 року, в зв'язку з поданням письмової заяви від гр. ОСОБА_3 про відмову від частини земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 575 кв.м, - земельну ділянку площею 175 кв.м. вилучено під вулицю, а 400 кв.м. передано ОСОБА_10 для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с.67 том1).

Згідно виписки із рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради народних депутатів від 03 квітня 1996 року за № 77/14 «Про вилучення та надання земельних ділянок громадянам України в приватну власність, постійне чи тимчасове користування», ОСОБА_4 надано у постійне користування додатково для обслуговування житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку площею 160 кв.м по АДРЕСА_2, та включено її в склад землекористування загальною площею 560 кв.м. (а.с.66 том1). Дане рішення є чинним, та позивачем не оскаржується. Отже, з 03 квітня 1996 року ОСОБА_4 мала право на постійне користування земельною ділянкою загальною площею 560 кв.м.( а.с. 147 том1)

Згідно акту про встановлення меж земельної ділянки від 24 грудня 1997 року, складеного представником Маріупольського міського управління земельних ресурсів та землекористувачем ОСОБА_4, встановлено в натурі межі земельної ділянки загальної площею 560 кв.м. по АДРЕСА_2. Суміжними землекористувачами вказаної земельної ділянки є зокрема позивач ОСОБА_1, АДРЕСА_1; ОСОБА_5, АДРЕСА_3, та ОСОБА_11, АДРЕСА_4. З вказаними особами, як суміжними землекористувачами, узгоджено загальні межі вказаної земельної ділянки у зазначених розмірах, про що свідчить їх підпис у акті. (а.с.65 томи1).

Відповідно до ст. 22 ЗК України, в редакції 1990 року, чинній на час винесення рішення Маріупольської міської ради від 03 квітня 1996 року за № 77/14 про передачу ОСОБА_4 земельної ділянки, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Таким чином, станом на 24 грудня 1997 року ОСОБА_1, не заперечував проти узгодження меж земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 площею 560 кв.м., визначених на той момент власником будинку ОСОБА_4 і погоджувався із цим близько 20 років.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 23 березня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Маріупольського державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-539, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_12 житловий будинок АДРЕСА_2, на земельній ділянці Маріупольської міської ради (а.с.137 том1).

Відповідно до статті 30 Земельного кодексу України ( у редакції на час укладення договору куплі- продажу) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Отже, до покупця ОСОБА_2 перейшло право користування на земельну ділянку зальним розміром 560 кв.м., а доводи позивача, що попередньому власнику будинку виділялось 400 кв. м. земельної ділянки, спростовується дослідженими судом доказами.

Крім того, дана обставина підтверджується викопіровкою будівельного кварталу № 1370 за земельній ділянці по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 , згідно якої станом на 26.05.1969 року площа земельної ділянки складала 400 кв.м., а станом на 23.02.1999 року зафіксована у розмірі 560 кв. м. ( а.с. 16 том1)

У зв'язку з цим, доводи позивача, що факт захвату земельної ділянки підтверджується генеральними планами домобудівель АДРЕСА_1 та квартальною зйомкою №1370 у порівнянні з викопіровками з плану будівельного кварталу №1370 є помилковими.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачка встановила у 1989 році огорожу, яка фактично знаходиться на його земельній ділянці з порушенням його земельних прав, спростовується матеріалами справи.

На підставі договору купівлі- продажу від 23 березня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Маріупольського державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_12 житловий будинок АДРЕСА_2 з належними до нього прибудовами, до яких, крім іншого відноситься і огорожа 1. ( а.с. 68 том1)

Відповідно до викопіровки з плану технічного паспорту на жилий будинок АДРЕСА_2 01.12.1989 року внесені зміни у технічний паспорт з додаванням на плані огорожі № 1.

Отже, станом на день придбання ОСОБА_2 жилого будинку, спірна ділянка вже відмежовувалась від ділянки ОСОБА_1 огорожею №1, та до відповідача одночасно з житловим будинком перейшла земельна ділянка загальною площею 560 кв.м.

Відповідно до ч.1 ст. 118 Земельного кодексу України в редакції 2001 року( що діяла на час приватизації земельної ділянки відповідачем) громадянин ,зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

За ч.1, 3, 4, 7, 9,10 ст. 79-1 цього кодексу, формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Для передачі у власність громадянці ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2, 28 вересня 2015 року розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. (а.с. 128-151 том1).

Для вирахування площі та визначення координат кутів повороту меж зазначеної земельної ділянки було виконано кадастрову зйомку, межі та площа земельної ділянки визначені по фактичному користуванню, згідно з матеріалами встановлення та узгодження меж землекористувача.

Під час розробки технічної документації встановлено, що загальна площа земельної ділянки складає 0,0549 га., земельна ділянка має кадастровий номер НОМЕР_2 і межує з півночі з землями домоволодіння АДРЕСА_5, зі сходу з землями домоволодіння АДРЕСА_3, з півдня з землями домоволодіння АДРЕСА_1, з заходу з землями Маріупольської міської ради.

Актом встановлення та узгодження меж землекористування від 15 червня 2015 року, встановлено межі земельної ділянки по АДРЕСА_2, в натурі (на місцевості), фактична площа земельної ділянки складає 549 кв.м, суміжними землекористувачами є ОСОБА_13, ОСОБА_14, та позивач ОСОБА_1 (а.с. 145 том1).

З доповнення до вказаного акту від 06 липня 2015 року вбачається , що суміжним користувачем даної земельної ділянки є представник садиби по АДРЕСА_1, підпис якого відсутній у акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки і не надано письмової відмови (пояснення). При з'ясуванні причин відсутності підпису встановлено, що межі сумісної земельної ділянки по АДРЕСА_1 раніше не встановлювалися, правоустановлючий документ на суміжну земельну ділянку відсутній.

З матеріалів справим вбачається, що межі земельної ділянки, визначені в кадастровому плані земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, по АДРЕСА_2, вказані згідно з планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. ( а.с.148 том1) та встановлені по фактичному землекористуванню з урахуванням генплану Маріупольського бюро технічної інвентаризації. (а.с.145 том1)

25 вересня 2015 року за заявою ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію даної земельної ділянки в реєстрі Державного земельного кадастру, присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджено відповідним витягом. (а.с.59том1).

Рішенням Маріупольської міської ради від 03 березня 2016 року за № 7/5-203,п. 64.1,643.2. ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,0549 га (кадастровий номер НОМЕР_2) в Лівобережному районі міста по АДРЕСА_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд який знаходиться у власності. (а.с.41-49 том1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, 24 червня 2016 року проведено державну реєстрацію права власності вказаної земельної ділянки за ОСОБА_2, загальною площею 0,0549 га. (а.с.64-65 том1).

З урахуванням встановлених обставин, судова колегія погоджується з висновками суду, що відповідач ОСОБА_2 набула право на земельну ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,0549 га на тих самих умовах, на яких вона належала попереднім власникам, як щодо розміру так і щодо розташування меж земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 152 ЗК України 2001 року, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частина перша та друга статті 89 ЦПК України).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування.

З урахуванням досліджених судом доказів, судова колегія погоджується з висновками суду, що відповідач ОСОБА_2 набула право на земельну ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,0549 га на тих самих умовах, на яких вона належала попереднім власникам, як щодо розміру так і щодо розташування меж земельної ділянки.

У свою чергу, у судовому засіданні встановлено, що межі земельної ділянки позивача в розмірі 951 кв.м. в натурі не встановлювались, отже, позивач не надав суду належних та достовірних доказів щодо порушення його прав на користування земельною ділянкою зі сторони відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не підписував акт узгодження меж земельної ділянки від 15 червня 2015 року, не спростовують висновку судку, оскільки відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Таким чином, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, до комплексу якої, у свою чергу, відноситься акт узгодження земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Тобто, акт узгодження земельної ділянки з суміжними власниками є однією із складових кадастрової зйомки.( ст. 198 ЗК України)

Судом встановлено, що межі земельної ділянки, визначені в кадастровому плані земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_2, вказані згідно з планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду, що з урахуванням того, що сторони з 1997 року погодили межі земельної ділянки, сама по собі обставина, що позивач у 2015 році відмовився підписати акт погодження меж земельної ділянки, не є підставою для визнання недійсним права власності на земельну ділянку відповідача.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 квітня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.