ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3199/19 Справа № 206/3425/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, треті особи Управління - служби у справах дітей Самарської районної у м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він згідно договору купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2017 року є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 Однак, дотепер у цій квартирі продовжують бути зареєстрованими колишній власник Ѕ частини квартири - ОСОБА_2 та його малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач з сином не є членами його родини, а тому вони мають бути позбавлені права користування зазначеним жилим приміщенням. Його права, як власника 1/2 частини квартири порушені, а тому він просив суд визнати ОСОБА_2, та малолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с.2-5)

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.137-141).

З таким рішенням не погодилась позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі ( а.с. 145-149).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1434, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с.27,28).

Придбання позивачем вищезазначеної частини квартири відбулося на підставі протоколу № 214 АЕТ - лот № 2814 про проведення другого повторного аукціону у формі електронних торгів та визначення переможця, складеного 09 серпня 2017 року ТОВ «Професіонал» та акту приймання-передачі від 10 серпня 2017 року.

Відчужувана Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 належала відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 25 листопада 2004 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстровим № 1-2585.

Інша Ѕ частина квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину належить братові відповідача - третій особі у справі ОСОБА_4 (а.с.32-34, 128, 129, 130, 131).

Відповідно довідки про склад сім'ї № 2567 від 10 квітня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: з 27 травня 1999 року - ОСОБА_2 та з 17 грудня 2009 року - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13, 78).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що із припиненням права власності відповідача ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4, ним та членом його сім'ї - малолітнім сином ОСОБА_3, втрачено право користування цим житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно ч. ч 1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. ч 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідним від прав самого власника.

З матеріалів справи вбачається на теперішній час співвласниками спірної квартири є позивач ОСОБА_1 та третя особа - ОСОБА_4, який є рідним братом відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_4, як власник 1/2 частки квартири, який є братом відповідача не заперечує проти проживання у квартирі відповідача ОСОБА_2 та його малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та під час розгляду справи у суді першої інстанції вказував, що укладав з рідним братом договори безоплатного користування вказаним житловим приміщенням у 2017-2018 роках (а.с. 121, 122).

Відповідач ОСОБА_2 постійно проживає у спірній квартирі, що підтверджується актом від 24 листопада 2018 року (а.с.120).

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_2, із припиненням його права власності на частину спірної квартири, та його малолітній син ОСОБА_3 не втратили право користування нерухомим майном, оскільки вони перебувають у родинних відносинах з іншим співвласником квартири - ОСОБА_4, який надав згоду останнім на проживання в цій квартирі.

Судом першої інстанції враховано, що відповідач ОСОБА_2 вселився до спірної квартири, ще не будучи її співвласником, оскільки право спільної часткової власності на неї набув у 2004 році, а зареєстрував у встановленому законом порядку місце свого проживання в ній - у травні 1999 року, про що свідчить довідка про склад сім'ї.

Таким чином, право відповідача ОСОБА_2 на користування спірним житловим приміщенням не пов'язано з набуттям права власності на нього, оскільки воно виникло ще задовго до того, як він став співвласником квартири.

Місце проживання малолітнього сина відповідача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, нерозривно пов'язано з місцем проживання його батька - ОСОБА_2, відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 правомірно вселився до спірної квартири та проживає в ній, його малолітній син на рівні з ним має таке ж право на проживання та користування зазначеним нерухомим майном, оскільки співвласником квартири є брат відповідача - ОСОБА_4, який надав згоду на проживання відповідача та його малолітнього сина у квартирі.

Придбаваючи право власності на частину квартири позивачу було відомо, що у квартирі зареєстрований та проживає відповідач та його малолітній син. Іншим співвласником квартири є брат відповідача.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність проживання відповідача та його сина у квартирі, невідповідність висновків суду обставинам справи є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді