ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 622/36/15-ц

провадження № 61-21190св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Золочівська центральна районна лікарня»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Шабас О. С., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Боровченка І. О., Швецової Л. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» (далі - КП «Золочівська центральна районна лікарня») про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначила, що 8 вересня 2014 року згідно з наказом № 82 прийнята на посаду головної медичної сестри КП «Золочівська центральна районна лікарня».

На день прийняття на роботу дія виданого їй посвідчення про проходження атестації і присвоєння кваліфікаційної категорії закінчилася, тому її одразу включено до графіку підвищення кваліфікації молодших медичних спеціалістів. Відповідна перепідготовка призначена на лютий 2015 року і пройти курси підвищення кваліфікації раніше, ніж визначено графіком, вона не могла.

Наказом головного лікаря КП «Золочівська центральна районна лікарня» від 30 грудня 2014 року № 220 її звільнено з займаної посади на підставі пункту 2 частини другої статті 40 КЗпП України, а саме у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посади чи виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації та у зв`язку з відсутністю можливості переведення на іншу посаду (відсутність вакантної посади).

Оскільки про відсутність у неї діючого посвідчення про присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії роботодавець знав при прийнятті на роботу, вважає звільнення з зазначеної підстави незаконним.

Вказала, що звільнення працівника з передбаченої пунктом 2 частини другої статті 40 КЗпП України підстави здійснюється, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Всупереч вимогам законодавства про працю їй не запропоновано вакантні у лікарні посади, хоча такі були у наявності.

За таких обставин просила скасувати наказ від 30 грудня 2014 року № 220 про звільнення, поновити її на посаді головної медичної сестри КП «Золочівська центральна районна лікарня» з 31 грудня 2014 року і стягнути середній за робіток за час вимушеного прогулу.

Також, посилаючись на завдання моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням, просила відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює у 20 000 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головної медичної сестри КП «Золочівська центральна районна лікарня» з 31 грудня 2014 року.

Стягнено з КП «Золочівська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2014 року по 23 лютого 2017 року включно у сумі 78 397,82 гривень з вирахуванням необхідних платежів та зборів.

Стягнено з КП «Золочівська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 2 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з передбаченої пунктом 2 частини другої статті 40 КЗпП України підстави є незаконним, оскільки про її невідповідність певним кваліфікаційним вимогам роботодавець знав при прийнятті на роботу, а обставин, які б свідчили про неналежне виконання нею посадових обов`язків у зв`язку з недостатньою кваліфікацією, не встановлено.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося незаконно, суд дійшов висновку про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, розмір якого визначив у сумі 2 000 гривень з засад розумності і справедливості.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу КП «Золочівська центральна районна лікарня» відхилено, рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про незаконність проведеного звільнення ОСОБА_1 , що є підставою для її поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2018 року КП «Золочівська центральна районна лікарня» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року і ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

Заявник зазначає, що прийняття ОСОБА_1 на роботу на посаду головної медичної сестри відбулося з порушенням законодавства, що полягає у її невідповідності кваліфікаційним вимогам до цієї посади, визначеним Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров`я».

На думку заявника, суди не врахували, що комісія, створена на підставі наказу Департамента охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, за наслідками проведення перевірки роботи КП «Золочівська центральна районна лікарня» дійшла висновку про необхідність перевірки відповідності займаній посаді головної медичної сестриОСОБА_1

Вказує, що про неналежне виконання позивачем посадових обов`язків свідчить ненаправлення нею для підвищення кваліфікації до територіальної атестаційної комісії медичної сестри ОСОБА_2 і допущення до роботи фахівців, які не відповідають кваліфікаційним вимогам, без проходження медичного огляду і без погодження із заступником головного лікаря по медичній частині та з завідувачами відділень.

Також вважає недоведеним завдання позивачу моральної шкоди і розмір стягненого відшкодування.

Позиція інших учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що її звільнення відбулося з порушенням законодавства про працю, так як правових підстав для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини другої статті 40 КЗпП України не було, крім того, роботодавець не дотримав процедури звільнення і не запропонував їй вакантні посади, наявні на час її звільнення.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року у частині, яка не підлягає негайному виконанню, до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного суду від 25 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_1 у 1975 році закінчила Харківське медичне училище № 1 і отримала диплом за спеціальністю «Медсестринська справа» з присвоєнням кваліфікації медичної сестри.

У період з 1 квітня 2009 року по 30 вересня 2011 року ОСОБА_1 працювала у КП «Золочівська центральна районна лікарня» на посаді медреєстратора архіву.

З посвідчення № 5416/2008, виданого Головним управлінням охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, суди встановили, що 4 березня 2008 року ОСОБА_1 пройшла атестацію в атестаційній комісії при Головному управлінні охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації і наказом їй присвоєно кваліфікаційну категорію «Вища сестринська справа». Посвідчення дійсне до 30 листопада 2012 року.

Наказом т.в.о. головного лікаря КП «Золочівська центральна районна лікарня» Цилюрик С. В. від 8 вересня 2014 року № 82 ОСОБА_1 прийнято на роботу до цієї лікарні на посаду головної медичної сестри з 8 вересня 2014 року.

Згідно з планом-заявкою на курси підвищення кваліфікації молодших медичних спеціалістів на 2015 рік ОСОБА_1 значиться першою у списку осіб, відряджених для проходження відповідних курсів, з визначеною датою їх початку - 17 лютого 2015 року.

У 2014 році колектив терапевтичного відділення КП «Золочівська центральна районна лікарня» звернувся до голови Харківської обласної державної адміністрації з проханням вжити заходи реагування щодо виконуючої обов`язки головного лікаря КП «Золочівська центральна районна лікарня» Цилюрик С. В. та головної медичної сестри ОСОБА_1 у зв`язку з неналежною, на їх думку, організацією роботи медичної установи, порушенням встановлених санітарно-гігієнічних норм та трудового законодавства.

У ході розгляду цього звернення Департамент охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації ініціював комісійну перевірку, за результатами якої складено довідку № К-3204-07 від 26 грудня 2014 року щодо перевірки фактів, викладених у колективному зверненні працівників терапевтичного відділення КП «Золочівська центральна районна лікарня».

Комісією встановлено, що з 2009 по 2014 роки ОСОБА_1 не працювала на посадах молодших спеціалістів з медичною освітою, кваліфікаційну категорію не має, перерва роботи на посаді молодших спеціалістів з медичною освітою складає більше 5 років. При цьому у посадовій інструкції головної медичної сестри, з якою ОСОБА_1 ознайомлена, в кваліфікаційних вимогах зазначено, що головна сестра медична повинна пройти курси підвищення кваліфікації та мати кваліфікаційну категорію. Комісія дійшла висновку, що виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків направлено не на здійснення управлінської, лікувально-профілактичної, адміністративно-господарської діяльності закладу та організації роботи середнього і молодшого медичного персоналу, а здебільшого на розправу з неугодними працівниками, добір та розстановку своїх кадрів.

За результатами перевірки комісія рекомендувала, у тому числі, вирішити питання щодо відповідності ОСОБА_1 займаній посаді головної медичної сестри.

Наказом головного лікаря КП «Золочівська центральна районна лікарня» від 30 грудня 2014 року № 220 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі пункту 2 частини другої статті 40 КЗпП України, а саме у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді чи виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації та у зв`язку з відсутністю можливості переведення на іншу посаду (відсутність вакантної посади).

Підставою для звільнення зазначено довідку Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації від 26 грудня 2014 року № К-3204-07 і згоду профспілкового комітету від 30 грудня 2014 року.

Також суди встановили, що на час звільнення ОСОБА_1 у КП Золочівська центральна районна лікарня» були наявні вакантні посади молодших медичних спеціалістів, зокрема посада медичної сестри анестезіологічного відділення, які позивачу не запропоновані.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці, які передували звільненню, становила 145,1 гривень.

Віднесення вирішення питань про прийняття на роботу медичних сестер, їх допуск до роботи та направлення для підвищення кваліфікації до повноважень головної медичної сестри судами не встановлено.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Право особи на працю є одним із фундаментальних прав людини, яке закріплене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу.

У статті 23 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Згідно зі статтею 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права.

У законодавстві України право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яка вільно обирається або на яку вільно погоджується особа, гарантоване статтею 43 Конституції України, КЗпП України, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють правовідносини у сфері захисту трудових прав.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Аналогічна гарантія закріпила у статті 5-1 КЗпП України, згідно з якою держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені статтею 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої цієї статті трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

У частині другій даної статті вказано, що звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Суд може визнати правильним припинення трудового договору на підставі пункту 2 частини другої статті 40 КЗпП України у тому разі, якщо встановить, що звільнення проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки чи їх виконання небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації може бути визнана за результатами атестації працівника. Висновок атестаційної комісії про кваліфікацію працівника є одним із доказів його відповідності займаній посаді чи виконуваній роботі і підлягає перевірці та оцінці у сукупності з іншими доказами.

Неякісне виконання роботи або неналежне виконання функціональних обов`язків можуть вважатися виявленою невідповідністю займаній посаді тільки у разі, якщо вони викликані недостатньою кваліфікацією та за відсутності вини працівника в неналежному виконанні посадових обов`язків.

Також варто враховувати, що у разі, якщо працівник був прийнятий на роботу без наявності документа про освіту, передбаченого кваліфікаційними вимогами, він не може бути звільнений з роботи через відсутність такого документа за пунктом 2 частини другої статті 40 КЗпП України, тому що роботодавцю про цю невідповідність було відомо і раніше - при прийнятті працівника на роботу.

У Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров`я», затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 березня 2002 № 117, визначені кваліфікаційні вимоги осіб, які займають посаду головної медичної сестри: неповна вища освіта (молодший спеціаліст) або базова вища освіта (бакалавр) за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Сестринська справа». Підвищення кваліфікації (цикли удосконалення тощо). Наявність посвідчення про присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності. Стаж роботи за фахом не менше 5 років.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи у КП Золочівська центральна районна лікарня», 4 березня 2008 року пройшла атестацію в атестаційній комісії при Головному управлінні охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації і їй присвоєно кваліфікаційну категорію «Вища сестринська справа», про що видано посвідчення із строком дії до 30 листопада 2012 року. У 2011 році її звільнено на підставі пункту 1 частини другої статті 40 КЗпП України - у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників.

Приймаючи позивача на роботу на посаду головної медичної сестри у вересні 2014 року, відповідач знав про відсутність у неї дійсного посвідчення про підтвердження кваліфікаційної категорії, тому включив ОСОБА_1 до плану проходження підвищення кваліфікації молодших медичних спеціалістів на 2015 рік.

Встановивши, що при прийомі позивача на роботу КП Золочівська центральна районна лікарня» знало про її неповну відповідність кваліфікаційним вимогам, що ставляться до головної медичної сестри, і обставин, які б свідчили про неналежне виконання нею функціональних обов`язків саме у зв`язку з недостатньою кваліфікацією, не встановлено, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача.

Оскільки при звільненні ОСОБА_1 не запропоновані вакантні посади, наявність яких на підприємстві відповідач не спростував, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про порушення встановленої законодавством про працю процедури звільнення працівника на підставі пункту 2 частини другої статті 40 КЗпП України, що допускається лише у разі неможливості його переведення на іншу роботу.

Стаття 235 ЦПК України встановлює, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Встановивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням встановленої законодавством про працю процедури і є незаконним, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно поновив позивача на роботі на займаній посаді і стягнув на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, правильність розрахунку якого відповідач не спростував.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України працівник має право на відшкодування моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таке відшкодування покладається на власника або уповноважений ним орган. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Встановивши неправомірність звільнення позивача, суди правильно застосували до спірних правовідносин статтю 237-1 КЗпП України, та, врахувавши глибину її моральних страждань у зв`язку з втратою роботи і ступінь порушення нормальних життєвих зв`язків, дійшли обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, визначивши розмір такого відшкодування у сумі 2 000 гривень з засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи заявника про те, що завдання позивачу моральної шкоди є недоведеним, касаційний суд відхиляє.

Суди попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановили, що у зв`язку з незаконним звільненням і порушенням її трудових прав ОСОБА_1 зазнала моральних страждань, які призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки незаконне звільнення позивача призвело до втрати нею роботи і стабільного доходу на тривалий час, твердження заявника про недоведеність завдання моральної шкоди є безпідставними.

Посилання касаційної скарги на те, що прийняття ОСОБА_1 на роботу на посаду головної медичної сестри відбулося з порушенням законодавства, що полягає у її невідповідності кваліфікаційним вимогам до цієї посади, визначеним Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров`я», не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

У правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною, тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною.

ОСОБА_1 , будучи прийнятою на роботу у вересні 2014 року без діючого посвідчення про підтвердження кваліфікаційної категорії з можливістю проходження атестації і його отримання через кілька місяців у лютому 2015 рік, правомірно розраховувала на продовження трудових правовідносин, оскільки укладення трудового договору на таких умовах було її спільним із роботодавцем рішенням.

За таких обставин сама лише часткова невідповідність позивача кваліфікаційним вимогам до посади головної медичної сестри, визначеним Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров`я», що може були усунено у подальшому шляхом проходження відповідної атестації із підтвердженням кваліфікаційної категорії, не є підставою для її звільнення за пунктом 2 частини другої статті 40 КЗпП України.

Твердження заявника про те, що комісія, створена на підставі наказу Департамента охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, за наслідками проведення перевірки роботи КП «Золочівська центральна районна лікарня» дійшла висновку про необхідність перевірки відповідності займаній посаді головної медичної сестриОСОБА_1 , касаційний суд відхиляє.

Висновки комісії мають рекомендаційний характер і є підставою для проведення внутрішньої перевірки щодо відповідності позивача займаній посаді, проте сама по собі довідка № К-3204-07 від 26 грудня 2014 року не підтверджує недостатню кваліфікацію ОСОБА_1 і не може слугувати єдиною підставою для її звільнення.

Касаційний суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що про недостатню кваліфікованість позивача свідчить ненаправлення нею для підвищення кваліфікації до територіальної атестаційної комісії медичної сестри ОСОБА_2 і допущення до роботи фахівців, які не відповідають кваліфікаційним вимогам, без проходження медичного огляду і без погодження із заступником головного лікаря по медичній частині та з завідувачами відділень.

Недостатня кваліфікація працівника для зайняття певної посади чи виконання певної роботи - це його об`єктивна нездатність систематично виконувати трудові обов`язки за спеціальністю чи посадою, яка обумовлена трудовим договором, що об`єктивно перешкоджає належному продовженню даної роботи, за відсутності винних дій (бездіяльності) працівника у такому їх виконані.

Невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків вважатиметься таким, що свідчить про невідповідність особи займаній посаді, якщо вона їх не виконує саме через брак підготовки, професійних знань, досвіду і навичок, тобто недостатню кваліфікацію, а не з будь-яких інших причин.

Зазначені заявником доводи щодо неналежного невиконання ОСОБА_1 її роботи є загальною оцінкою роботодавцем якості виконання позивачем своїх трудових обов`язків і не доводять, що таке невиконання зумовлене недостатньою кваліфікацією.

Крім того, КП «Золочівська центральна районна лікарня» не довело, що згідно з посадовою інструкцією головної медичної сестри до її компетенції віднесено прийняття рішень про прийом на роботу медичних сестер, їх допуск до роботи та направлення для підвищення кваліфікації, як і не підтвердило ознайомлення ОСОБА_1 із посадовою інструкцією.

Переважно доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу КП «Золочівська центральна районна лікарня» залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року у частині, яка не підлягала негайному виконанню.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року у частині, яка не підлягає негайному виконанню.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов