ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3178/19 Справа № 204/2369/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального підприємства "Міське управління справами" Дніпровської міської ради

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Міське управління справами" Дніпровської міської ради, третя особа - Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП "Міське управління справами" Дніпровської міської ради, третя особа - Шевченківський ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 02.11.2016 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене рішення про часткове задоволення позовних вимог у цивільній справі № 203/2038/16-ц за позовом ОСОБА_1 до КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ряди про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зокрема, судом було поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ради з 14.04.2016 року. Суд допустив негайне виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.04.2016 року по 02.11.2016 року в межах суми платежу за один місяць.

07 листопада 2016 року позивачкою був отриманий виконавчий лист, виданий Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 203/2038/16-ц, про негайне поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ради з 14.04.2016 року.

07 листопада 2016 року з виконавчим листом вона звернулась до Бабушкінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області, за цим виконавчим листом було відкрито виконавче провадження № 52852177 від 07.11.2016 року. 23.11.2016 року державним виконавцем Бабушкінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Куземченко А.С. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2016 року у справі № 203/5691/16-ц були визнані неправомірними дії державного виконавця Бабушкінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Куземченко А.С. в частині винесення постанови від 23.11.2016 року серії ВП № 52852177 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 203/2038/16-ц, виданого 07.11.2016 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ради з 14.04.2016 року. Скасовано постанову державного виконавця Бабушкінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Куземченко А.С. від 23.11.2016 року серії ВП № 52852177 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 203/2038/16-ц, виданого 07.11.2016 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ради з 14.04.2016 року.

Після набрання ухвалою законної сили, вона звернулась до Бабушкінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою про поновлення виконавчого провадження. Державним виконавцем Бабушкінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області була винесена постанова про відновлення виконавчого провадження № 52852177.

Позивачка вважала доведеним порушення норм трудового законодавства в частині негайного виконання рішення суду про поновлення її на роботі.

Поновлення її на роботі на виконання рішення суду від 02.11.2016 року до цього часу не відбулось.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 826,06 грн. за кожен робочий день за період з 03.11.2016 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з КП "Міське управління справами" Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення її на роботі за період з 03.11.2016 року по 07.12.2018 року включно в розмірі 147 530,25 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

В апеляційній скарзі КП "Міське управління справами" Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2016 року у цивільній справі № 203/2038/16-ц, серед іншого, було поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ради з 14.04.2016 року, стягнуто з КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.04.2016 року по 02.11.2016 року в сумі 38 779,38 грн., а також зазначене рішення допущене до негайне виконання в частині поновлення позивачки на роботі і в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (а.с.4-7, т.1).

На виконання вказаного рішення, судом були видані виконавчі листи, в тому числі й щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ради з 14.04.2016 року (а.с.87, т.1).

Відповідачем було виконане рішення суду в частині виплати позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.04.2016 року по 02.11. 2016 року в сумі 38 779,38 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 17.11.2016 року (а.с.226, т.1). В той же час, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі рішення суду не виконане, і на роботі на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи КП "Міське управління справами" Дніпропетровської міської ради з 14.04.2016 року вона не поновлена.

Вищевказані обставини не оспорювалися і були визнані сторонами у справі, а тому доказуванню ці обставини не підлягають на підставі ч.1 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2016 року у цивільній справі № 203/2038/16-ц, яким позивачку було поновлено на роботі, було встановлено, що її середньоденний заробіток складає 281,01 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, період вимушеного прогулу, у зв'язку з затриманням виконання рішення суду про поновлення на роботі позивачки складає: з 03.11.2016 року (дата ухвалення рішення про поновлення на роботі) по 07.12.2018 року включно (дата ухвалення рішення суду у даній справі), що становить 525 робочих днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку позивачки за весь час вимушеного прогулу за період з 03.11.2016 року (дата ухвалення рішення про поновлення на роботі) по 07.12.2018 року включно (дата ухвалення рішення суду у даній справі) складає 147 530,25 грн., який вирахуваний наступним чином: 281,01 грн. (середньоденна заробітна плата) х 525 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 147 530,25 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що мало місце затримка виконання рішення суду від 02.11.2016 року про поновлення позивачки на роботі та наявність у цьому вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов'язок полягає в тому, що роботодавець зобов'язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття "затримка" як "зволікання", затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов'язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-435цс15.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року " 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016 року у справі № 523/18850/14-ц.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки з урахуванням уточненої позовної заяви вона просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.11.2016 року по 04.10.2018 року, а суд визначив розрахунковий період з 03.11.2016 року по 07.12.2018 року включно, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 року у справі № 6-259цс17.

Доводи КП "Міське управління справами" Дніпровської міської ради в апеляційній скарзі про те, що вина підприємства у непоновленні позивачки на роботі відсутня, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні, оскільки спростовуються встановленими обставинами по справі та наявними доказами.

Встановивши вказані обставини та правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність вини відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі, у зв'язку з чим її вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законною та обґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Доводи КП "Міське управління справами" Дніпровської міської ради в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено правила територіальної підсудності та даний спір мав розглядати саме Кіровський районний суд м. Дніпропетровська, який ухвалив рішення про поновлення позивачки на роботі, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки суперечать вимогам закону.

За змістом статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Перелік органів, які розглядають трудові спори, наведений у статті 221 КЗпП України, відповідно до якого трудові спори розглядаються: комісіями по трудових спорах; районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами.

Трудовий спір про поновлення ОСОБА_1 на роботі розглядався судом, а відтак із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі він повинен був звернутись саме до суду, як органу, уповноваженого на розгляд такого питання.

При цьому безпосередньо процедура судового розгляду та юрисдикційні питання, пов'язані зокрема з вирішенням питання територіальної юрисдикції та обранням повноважного суду, регламентуються відповідним процесуальним кодексом.

Чинним цивільним процесуальним законом не встановлено обов'язку особи звертатись із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі саме до того суду, який вирішував спір про поновлення на роботі.

Питання територіальної юрисдикції цивільних справ регламентуються ЦПК України, а положення статті 236 КЗпП України не обмежує процесуальної можливості позивача обрати, до якого суду звернутись із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі: за загальним правилом частини другої статті 27 ЦПК України чи відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України.

Доводи КП "Міське управління справами" Дніпровської міської ради в апеляційній скарзі про те, що суд не взяв до уваги той факт, що на даний час в суді знаходиться на затвердженні мирова угода сторін, у зв'язку з чим суд повинен був зупинити провадження у справі, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні.

Згідно з ч.7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, зміст вищевказаних норм не дає альтернативного порядку, крім як негайного виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, а відтак жодні обставини, в тому числі й укладання між сторонами мирової угоди, не можуть бути підставою для невиконання рішення суду щодо поновлення працівника на роботі.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, рішення суду у цивільній справі № 203/2038/16-ц було ухвалене 02.11.2016 року, при цьому представник відповідача був присутній при ухваленні рішення суду, а мирова угода, за твердженнями представника відповідача, була укладена лише 17.11.2016 року.

Крім того, мирова угода станом на дату ухвалення рішення суду у даній справі, а це вже більше двох років з зазначеної дати, не затверджена, представник позивачки стверджував, що останньою така мирова угода не підписувалася.

Колегія суддів звертає увагу, що на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, по цивільній справі № 200/14940/18 за заявою Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про затвердження мирової угоди, призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: "чи виконаний рукописний запис «згідно довіреності» та підпис від імені ОСОБА_1 в мировій угоді на стадії виконання судового рішення від 16 листопада 2016 року ОСОБА_3".

Наведені в апеляційних скаргах інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального підприємства "Міське управління справами" Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко