№ 243/9662/17
Справа № 2/243/76/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2019 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Пронін С.Г.

за участю

секретарів Плаксіної Є.В., Головкіної Н.А., Маслової К.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи Щука О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Слов'янську Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради, про позбавлення батьківських прав, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батька, який проживає окремо від неї,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні його малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. З травня 2014 року між нею та відповідачем по справі фактично припинені шлюбні стосунки, в зв'язку з чим 10 листопада 2015 року рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області шлюб між ними було розірвано. Позивач зазначає, що з 2014 року, ОСОБА_3 не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не підтримує жодних стосунків з сином, а його місце перебування їй не відоме. Враховуючи, що ОСОБА_3 ухиляється від участі у вихованні малолітнього ОСОБА_6 та керуючись ст. ст. 164-166 СК України, ОСОБА_1 просить суд заявлені нею позовні вимоги задовольнити та позбавити ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні його малолітнього сина - ОСОБА_6

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2, що діє на підставі ордеру серії АА № 116155 від 05 липня 2018 року, в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Крім того, позивач у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 п'ятий рік поспіль не приймає участі у житті свого сина - ОСОБА_6, не знає де він проживає, не знає як він виглядає, не цікавиться його самопочуттям, аліменти сплачує нерегулярно і у розмірах, що є недостатніми для належного утримання дитини відповідного віку. Разом з тим, ОСОБА_1 зазначила, що заочне рішення суду, яким з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання їх дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку/доходу, за заявою відповідача було скасовано та ухвалене нове, яким з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини його заробітку/доходу, з яким останній також не погодився та подав апеляційну скаргу про його скасування. До того ж, позивач вказала, що у квітні 2014 року, тобто у період, коли у місті Слов'янськ Донецької області, де вони проживали разом однією сім'єю, проводилась активна фаза антитерористичної операції, відповідач один виїхав до міста Донецьк, не пропонуючи їй переїхати з ним разом, у зв'язку з чим вона з дитиною віком 1 рік 3 місяці залишилася одна у даному населеному пункті за вказаних обставин. ОСОБА_1 також пояснила, що основною причиною її бажання позбавити відповідача батьківських прав стосовно ОСОБА_6 є його безвідповідальна поведінка відносно дитини, що є неналежним прикладом для сина поведінки чоловіка як батька.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності від 05 травня 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_8 та зареєстрованої в реєстрі за номером 1562,

в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та пояснили, що відповідач не спілкується з дитиною та не знає як виглядає дитина, оскільки позивач чинить йому перешкоди та забороняє дитині спілкування з батьком, в зв'язку з чим просили суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог. Так, в судовому засіданні ОСОБА_3 зазначив, що він бажає виховувати свого сина та спілкуватися з ним, а його участь у вихованні дитини не лише не може негативно вплинути на ОСОБА_3, а навпаки - забезпечить дотримання інтересів дитини. В той же, відповідач підтвердив, що він дійсно у період часу травень-червень 2014 року виїхав з міста Слов'янськ Донецької області до міста Донецьк, що є населеним пунктом, у якому органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, де й прожив до квітня 2017 року, коли переїхав до міста Краматорськ Донецької області. Разом з тим зазначив, що, незважаючи на вказані обставини, він постійно намагався побачитись з дитиною та брав участь у її матеріальному забезпеченні, а саме пересилав грошові кошти та оплачував товари для дитини. ОСОБА_3 також вказав, що у період проведення активної фази антитерористичної операції у м. Слов'янськ Донецької області позивач разом з дитиною перебувала у місті Святогірськ Донецької області, проте, незважаючи на те, що ані в організації її переїзду, ані в організації перевезення свого сина до даного населеного пункту він участі не приймав, він пересилав позивачу під час її перебування у цьому місті придбані ним необхідні дитині речі. Відповідач зазначив, що до жодного відповідного органу з приводу створення йому позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною він не звертався, оскільки був не обізнаний про таку можливість. З приводу апеляційного оскарження рішення щодо стягнення з нього аліментів пояснив, що він має змогу сплачувати ОСОБА_1 на утримання сина лише 1/8 частину мінімальної заробітної плати, що є на його думку достатнім, оскільки у нього, крім ОСОБА_6, є ще двоє дітей, які також потребують матеріального забезпечення. До того ж вказав, що причиною того, що, починаючи з березня 2018 року, він взагалі не надає жодної матеріальної допомоги позивачу на утримання дитини, є, по-перше, створення ним нової сім'ї, а, по-друге, витрачання ним всіх грошових коштів на оплату юридичних послуг, пов'язаних з його участю у вихованні ОСОБА_6

Крім того, ОСОБА_3 було подано зустрічну позовну заяву, обґрунтовану доводами, що є аналогічними доводам, викладеним у відзиві на первісний позов, де просив суд усунути йому перешкоди у вихованні дитини та вільному спілкуванні з нею, а саме: по-перше, зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з ОСОБА_6, по-друге, встановити йому наступні способи спілкування з ОСОБА_6: 1) особисті побачення з дитиною кожної суботи у період часу з 09-00 години по 20-00 годину за місцем проживання дитини, ОСОБА_3, а також в інших загальнодоступних місцях; 2) можливість забирати ОСОБА_6 кожного тижня з 09-00 годин суботи по 20-00 годину неділі до свого місця проживання; 3) особисті побачення з дитиною кожного його дня народження в період часу з 14-00 години до 20-00 години за місцем проживання дитини, ОСОБА_3, а також в інших загальнодоступних місцях; 4) можливість проводити спільний відпочинок з дитиною щороку протягом 30 календарних днів; 5) необмежене спілкування з ОСОБА_6 особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв'язку, які не передбачають безпосереднього спілкування; та по-третє, стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. Разом з тим, в судовому засіданні сторона відповідача за первісним позовом пояснила, що при визначенні періодів часу спілкування з дитиною ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виходили з обов'язкового неухильного виконання граничних меж таких часових періодів, вони лише визначили для себе періоди часу, в межах яких ОСОБА_3 у зручний для себе та ОСОБА_1 час зможе бачитися з дитиною. Зазначили, що режим ОСОБА_6 при визначенні таких часових проміжків вони не враховували, тому що, по-перше, у всіх дітей він є різним, а, по-друге, при визначенні періодів часу спілкування з дитиною вони встановили просто початкові та кінцеві години, за які не можна виходити ОСОБА_3 при спілкуванні з сином.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом, оскільки задоволення позову ОСОБА_1 виключає будь-яке задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Представник третьої особи - Щука О.В., яка діє на підставі довіреності № 29/01-1059 від 24 травня 2018 року, в судовому засіданні пояснила, що комісія при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно його сина - ОСОБА_6 не знайшла підстав для висновку, що батько дійсно бажає виховувати свого сина, у зв'язку з чим просила суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Із свідоцтва про народження серії І-НО № 511713, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління

юстиції у Донецькій області 13 лютого 2013 року, слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, шлюб між якими розірвано рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, ухваленим 10 листопада 2015 року у цивільній справі № 243/10139/15-ц, є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

В той же час, пунктом другим частини першої статті 164 СК України ухилення матері або батька від виконання їх обов'язків по вихованню дитини визначено однією з підстав для позбавлення їх батьківських прав у відношенні цієї дитини.

З приписів, викладених у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року слідує, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Тобто виховання дитини містить у собі як фінансову складову, яка проявляється у грошовому утриманні дитини на рівні, необхідному для забезпечення належного харчування, лікування, забезпечення одягом тощо, так і духовну складову, яка проявляється у спілкуванні з дитиною, виявленні інтересу до її внутрішнього світу, сприянні засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі тощо. У зв'язку з цим, один лише факт неналежного фінансового утримання батьками своїх дітей без урахування інших проявів їх ставлення до дитини не є підставою для безумовного визначення поведінки таких батьків як свідомого нехтування ними своїми обов'язками, адже при вирішенні цього питання необхідно виходити як з фінансових можливостей кожної особи, так і з інших обставин й дій, у яких може проявляться турбота та піклування про дитину.

До того ж, вищевикладене дає суду підстави для висновку про те, що задля того, щоб розцінювати поведінку батьків як їх ухилення від виконання ними своїх батьківських обов'язків, необхідна наявність не тільки відповідних факторів окремо та в їх сукупності, а й наявність саме винної їх поведінки, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов'язками.

Так, згідно довідки про заборгованість по аліментам № АСВП-46172410, а також довідки-розрахунку № АСВП-46172410, виданих Слов'янським міськрайонним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 14 березня 2019 року, у виконавчому провадженні № 46172410, відкритому на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_6, заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 01 березня 2019 року складає 17 273 гривні 81 копійка.

В той же час, з квитанції, долучені відповідачем за первісним позовом до матеріалів справи (а.с. 39-43, 154), свідчать та проти чого не заперечує й позивач за первісним позовом, що 20 травня 2014 року ОСОБА_3 переказав ОСОБА_1 17 300 грн., а в цілому у період з серпня 2014 року по січень 2017 року ОСОБА_3, хоча й нерегулярно, проте переказував ОСОБА_1 грошові кошти у сумах, які дорівнюють близько 600 грн. на місяць. Крім того, з експрес-накладних № 3787 від 26 лютого 2014 року та № 1116 від 29 травня 2014 року, також долучених ОСОБА_3 до матеріалів справи, вбачається, що він 26 лютого 2014 року та 29 травня 2014 року пересилав ОСОБА_1 дитячі товари.

Отже хоча ОСОБА_3 й має заборгованість перед ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання їх сина ОСОБА_6, вищенаведені квитанції та експрес-накладні дають суду підстави для висновку про участь відповідача за первісним позовом у силу своїх фінансових можливостей у матеріальному забезпеченні своєї дитини, у зв'язку з чим, доводи сторони позивача щодо свідомого нехтування ОСОБА_3 своїми обов'язками з матеріального забезпечення ОСОБА_6 суд сприймає критично.

З показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є тотожними між собою, слідує, що з часу народження ОСОБА_6 відповідач за первісним позовом не приймав участі у фінансовому утриманні дитини, оскільки жодного джерела доходу він не мав, адже він ніде не працював та не шукав роботу задля матеріального забезпечення сім'ї. У вихованні свого сина ОСОБА_3 також

активної участі він не приймав, в зв'язку з чим після виходу позивача за первісним позовом на роботу, вона вимушена була найняти для догляду за дитиною няню. У квітні 2014 року ОСОБА_3 без пропозиції позивачу виїхати разом з ним, самостійно виїхав з міста Слов'янськ Донецької області, де на той час проводилась активна фаза антитерористичної операції, до міста Донецьк, на неодноразові телефонні дзвінки ОСОБА_1 з проханням допомогти їй з дитячим харчуванням для ОСОБА_6, адже у Слов'янську його не було, відповідач жодним чином не реагував, й, незважаючи на свою обізнаність про стан життя у місті, не цікавився станом своєї дитини та не приймав жодної участі в організації вивезення свого сина до небезпечного населеного пункту. З часу припинення антитерористичної операції у місті Слов'янськ Донецької області відповідач також не приймає жодної участі у вихованні дитини, а грошові кошти на утримання свого сина він надає ОСОБА_1 приблизно раз на декілька місяців та у розмірах, що не дозволяють утримувати дитину.

Разом з тим, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_3 понад 10 років та знає його як порядну й добру людину, яка дуже любить своїх дітей, у зв'язку з чим неможливість спілкування з ОСОБА_6 його дуже засмучує. Свідок вказала, що ОСОБА_3 завжди по можливості допомагав своєму сину - коли грошима, коли засобами дитячої гігієни та продуктами харчування. Так, кожного разу протягом 2014-2015 років напередодні того, як приїхати до ОСОБА_1 з метою побачення зі своєю дитиною, ОСОБА_3 у магазинах міста Донецьк, де він проживав у 2014 році та працював у сфері надання послуг з перевезення задля заробітку грошових коштів на утримання дитини, та міста Горлівка Донецької області, де у вказаний період часу було можливим здійснити відповідні покупки, купував товари, необхідні для дитини відповідного віку. ОСОБА_12 зазначила, що у вказаний період часу ОСОБА_3 здійснив близько 12 спроб налагодити спілкування з сином, задля чого приїжджав і до м. Слов'янськ Донецької області, і до м. Святогірськ Донецької області, де тимчасово у 2014 році перебувала ОСОБА_1 Натомість позивач за первісним позовом кожного разу відмовляла ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною, пояснюючи це недостатньою саме грошовою допомогою, яку надає ОСОБА_3 на утримання дитини, та обумовлюючи побачення з сином з'ясуванням особистих стосунків між сторонами.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні також підтвердила, що ОСОБА_3 бажає спілкуватися зі своїм сином - ОСОБА_6, задля чого неодноразово телефонував ОСОБА_1 та приїжджав до неї й приводив необхідні дитині речі. Однак позивач за первісним позовом на телефонні дзвінки не відповідає, спілкування налагоджувати не бажає та не дозволяє відповідачу за первісним позовом бачитись із сином.

За таких обставин, приймаючи до уваги показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які спростовують показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в частині нехтування ОСОБА_3 його батьківськими обов'язками щодо ОСОБА_6, а також чітко виражену у судовому засіданні незгоду ОСОБА_3 з позбавленням його батьківських прав у відношенні його сина, суд приходить до переконання про бажання відповідача за первісним позовом приймати участь у житті та вихованні своєї дитини, що, у свою чергу, виключає факт свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками щодо ОСОБА_6, адже сам по собі факт неналежного фінансового утримання батьком свого сина не є підставою для позбавлення його батьківських прав у його відношенні, що відображено у висновках Верховного Суду, викладених 24 жовтня 2018 року у справі № 761/2855/17 та 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Що стосується квитанцій та експрес-накладних, окрім експрес-накладної № 3787 від 26 лютого 2014 року, долучених ОСОБА_3 до свого відзиву на позовну заяву (а.с. 102-111), то суд не приймає їх до уваги у якості доказу його участі у фінансовому утриманні ОСОБА_6, оскільки товари, зазначені у квитанціях, не відповідають потребам дитини відповідного віку, а отримувачем грошових переказів від ОСОБА_3 зазначена ОСОБА_14, яка, як слідує з свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого повторно Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 14 квітня 2018 року, є матір'ю іншого сина ОСОБА_3 - ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, у відношенні якого у даному судовому засіданні не вирішується жодне питання.

Крім того, у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Тобто позбавлення батьківських прав - це не тільки санкція за протиправну поведінку батьків щодо своїх дітей, це, насамперед, спосіб захисту відповідних прав та інтересів дітей, а тому, вирішуючи питання щодо можливості позбавлення батьківських прав батька або матері у відношенні їх дитини, суд, перш за все, повинен керуватися саме інтересами дитини, яка потребує участі у її жити як матері, так і батька, а не необхідністю покарати таку матір або батька за факт неналежної, з точки зору іншого батька або матері, поведінки такої особи стосовно дитини.

У зв'язку з цим, сам по собі факт залишення ОСОБА_3 у квітні 2014 року свого сина ОСОБА_16 у м. Слов'янськ Донецької області, де на той час проводилась антитерористична операція, не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки, по-перше, відповідач за первісним позовом у цей період часу допомагав у силу своїх можливостей ОСОБА_1 утримувати їх спільну дитину, а, по-друге, станом на час розгляду даної справи він бажає брати участь у житті свого сина, що відповідає інтересам дитини.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, закріплено правило, за яким в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи викладене, суд критично сприймає висновок органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про позбавлення батьківських прав № 29/01-1455 від 16 липня 2018 року, у якому зазначено про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно його малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки твердження, викладені у ньому з приводу свідомого нехтування ОСОБА_3 своїми батьківськими обов'язками, не підкріплені жодним посиланням на фактичні обставини, на підставі яких Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради дійшов саме такого висновку. У зв'язку з цим, суд даний висновок Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає необґрунтованим, таким, що суперечить інтересам дитини, та на підставі ч. 6 ст. 19 СК України не погоджується з ним, адже у судовому засіданні було встановлено, що причиною відсутності відповідача за первісним позовом у житті ОСОБА_6 є не його свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками, а перешкоди, які цьому чинить позивач за первісним позовом.

Таким чином, приймаючи до уваги необхідність забезпечення якнайкращій інтересів дитини, які проявляються у тому числі у потребі дитини у спілкуванні та турботі обох батьків, а також бажання ОСОБА_3 таке спілкування й турботу надавати своїй дитині, суд приходить до переконання про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно ОСОБА_6 та про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача за первісним позовом задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з ОСОБА_6, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Аналогічні положення закріплені у ч. 2 ст. 157 СК України.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Отже враховуючи вищевикладене, зокрема створення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з їх спільним сином ОСОБА_6, та керуючись якнайкращими інтересами дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині щодо

зобов'язання ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з ОСОБА_6

Вирішуючи питання щодо способів спілкування позивача за зустрічним позовом з дитиною, суд керується Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, зокрема принципом 6 даної Декларації, відповідно до якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

В той же час, враховуючи відмову Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради від надання висновку щодо можливості та способів спілкування батька зі своїм сином, суд, вирішуючи питання щодо графіку побачень ОСОБА_3 з ОСОБА_6, виходить з такого.

Так, при визначенні відповідачу за первісним позовом часового проміжку спілкування з дитиною суд враховує пояснення сторони позивача, надані у судовому засіданні щодо того, що о 20-00 годині дитина за своїм режимом дня має нічний сон, у зв'язку з чим суд, приймаючи до уваги, що сторони по справі проживають у різних населених пунктах Донецької області, вважає доцільним встановити ОСОБА_3 часовий проміжок спілкування з ОСОБА_6 у період часу з 09-00 години по 18-00 годину.

Що стосується вимог ОСОБА_3 з приводу вихідних й неробочих днів тижня, у які він бажає спілкуватися з сином, то суд при їх визначені виходить з потреб дитини проводити свій щотижневий відпочинок як з матір'ю, так і з батьком, адже ОСОБА_1, як і ОСОБА_3, працює та повноцінно приділити свій вільний час сину може тільки у неробочі дні.

У зв'язку з чим, суд вважає необхідним встановити відповідачу за первісним позовом для особистих побачень з сином кожну першу та третю суботу кожного місяця у період часу з 09-00 години по 18-00 годину та кожну другу та четверту неділю кожного місяця у період часу з 09-00 години по 18-00 годину.

Крім того, враховуючи, що у судовому засіданні було встановлено, що до ОСОБА_3 додому приїздить інший його син - ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, а разом з ним проживає його донька - ОСОБА_6, 12 квітня 2016 року, які, у свою чергу є відповідно братом та сестрою ОСОБА_6, суд приходить до переконання про необхідність визначити місцем проведення вищевказаних побачень ОСОБА_3 з ОСОБА_6 за місцем проживання відповідача за первісним позовом задля надання ОСОБА_6 можливості спілкування з ОСОБА_15 та ОСОБА_6

При вирішенні питання щодо можливості проведення ОСОБА_3 літнього відпочинку разом з ОСОБА_6, то суд вважає необхідним та достатнім встановити відповідачу за первісним позовом 20 днів такого відпочинку, адже ОСОБА_6 має право на проведення свого літнього відпочинку також й разом з матір'ю - ОСОБА_1, яка, у свою чергу, також має обмежений у часі літній відпочинок, обумовлений графіком її роботи.

Щодо вимог ОСОБА_3 про надання йому можливості необмеженого спілкування з сином, як особистого, так і засобами телефонного та електронного зв'язку, а також встановлення обов'язкових побачень з дитиною у день його народження, то суд при їх вирішенні керується інтересами дитини, яка має право на власний розсуд обирати час спілкування з батьком, а також спосіб проведення власного свята.

Таким чином, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню лише у вищезазначеній частині.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору у сумі 704 грн. 80 коп., суд виходить з приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено на 50%, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у сумі 352 грн. 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 17, 19, 20, 81, 141, 259, 263-268, 273 ЦПК України, ст.ст. 19, 141, 153, 157, 159, 164 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради, про позбавлення батьківських прав, - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_1, уродженку м. Словянськ Донецької області, не чинити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: НОМЕР_2, уродженцю с. Олександрівка Словянського району Донецької області, перешкоди у спілкуванні з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем м. Словянськ Донецької області.

Визначити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: НОМЕР_2, уродженцю с. Олександрівка Словянського району Донецької області, порядок участі у вихованні та спілкуванні з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем м. Словянськ Донецької області, встановивши наступний графік їх побачень:

- кожну першу та третю суботу кожного місяця у період часу з 09-00 години по 18-00 годину з можливістю перебування ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5;

- кожну другу та четверту неділю кожного місяця у період часу з 09-00 години по 18-00 годину з можливістю перебування ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5;

- надати можливість спільного відпочинку ОСОБА_3 з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у літній період до 20 днів.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_1, уродженки м. Словянськ Донецької області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: НОМЕР_2, уродженця с. Олександрівка Словянського району Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3, судовий збір у сумі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 квітня 2019 року.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду С.Г. Пронін