ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 638/10207/17

провадження № 22-ц/818/4010/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 4 червня 2019 року у складі судді Подус Г.С. (повний текст рішення складений 14 червня 2019 року),

УСТАНОВИВ:

У липні 2017 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ», КП) звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги з теплопостачання з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції . Також просило стягнути з відповідачів судовий збір.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі є споживачами послуг КП "ХТМ", проте вартість наданих позивачем послуг за період з 01.04.2013 по 31.12.2016 не сплачують. Внаслідок цього утворилася заборгованість у розмірі 21 535 грн 10 коп. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) відповідачі винні КП «ХТМ» 3% річних від суми заборгованості, що склало 777 грн 65 коп. та інфляційні втрати у розмірі 4 778 грн 83 коп. 28 лютого 2017 року за заявою КП виданий судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.04.2013 по 31.12.2016 у розмірі 21 535,01 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2017 року за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначений судовий наказ скасований, що змусило позивача звернутися до суду в позовному провадженні.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з зустрічним позовом (а.с. 26-28), з урахуванням неодноразових уточнень 12.12.2017 (а.с. 49-52), 15.02.2018 (а.с. 66-70) якого просили визнати дії КП «ХТМ» та нарахування незаконними і стягнути з КП моральної шкоду. Посилались на те, що договір з КП «ХТМ» про надання житлово-комунальних послуг вони не укладали, КП «ХТМ» в односторонньому порядку відкрило особовий рахунок та провело нарахування за послуги, які вони не отримували, згоду на придбання послуг КП «ХТМ» вони не надавали.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 червня 2019 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до КП «ХТМ» про визнання дій та нарахувань незаконними і стягнення моральної шкоди.

Ухвала суду мотивована тим, що вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є взаємопов`язаними та взаємовиключними з вимогами КП «ХТМ».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 червня 2019 року позов КП «ХТМ» задоволений частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «ХТМ» заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з 26.01.2014 по 31.12.2016 у розмірі 19 083 грн 31 коп., 3% річних у розмірі 777 грн 65 коп., інфляційні витрати у розмірі 4 778 грн 83 коп. Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір на користь КП «ХТМ» в розмірі 1424 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання підлягають задоволенню лише в межах трирічного строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просять рішення суду скасувати. Посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що судом першої інстанції було порушено їх право на захист, порушено принцип змагальності сторін, оскільки суд в супереч вимог закону не забезпечив участь у справі перекладача з української мови на російську та не прийняв до спільного розгляду з позовом КП зустрічний позов апелянтів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12,13).

Згідно відомості про нарахування оплат за теплову енергію з урахуванням періоду платежу за даною адресою КП «ХТМ» надаються послуги з теплопостачання та відкрито особовий рахунок про оплату зазначених послуг № 8998. Відповідачі оплату послуг КП належним чином не здійснюють, у результаті чого у них утворилася заборгованість перед позивачем за період з 1.04.2013 по 31.12.2016 у розмірі 21535 грн (а.с. 4 5).

Задовольняючи позов про стягнення зазначеної заборгованості суд правильно встановив характер спірних правовідносин, обставини у справі та застосував належні норми матеріального права.

За змістом ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За нормами ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються між виконавцями житлово комунальних послуг та споживачами послуг є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Закон України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875-IV), який діяв на час виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин, визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, статтею 4 Закону № 1875- IV передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1875- IV ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є споживачами послуг КП.

Частиною першою статті 19 Закону № 1875- IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюють виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Відповідно до підпунктів 1, 5, 6 частини першої та підпунктів 1, 5 частини третьої статті 20 Закону України № 1875- IV споживач житлово-комунальних послуг, має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Споживач має право на укладення договору з виконавцем відповідних послуг на профілактику, а також заміну або ремонт санітарно-технічних приладів, пристроїв, обладнання та засобів обліку, що вийшли з ладу. Споживач зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок споживача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (надалі Постанова № 630).

Згідно розпорядження Харківської обласної державної адміністрації № 429 від 27.06.2001 створено КП «ХТМ», що є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова ( а.с. 36).

В матеріалах справи містяться дані про підключення будинку, у якому розташована квартира відповідачів, до теплової енергії (а.с. 37 38).

Докази щодо звернення відповідачів до КП в установленому законодавством порядку з претензіями щодо надання неякісних житлово-комунальних послуг або ненадання послуг у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 67 Житлового кодексу УРСР, п. 18 Постанови № 630 плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію й ін. послуги) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Постачання холодної та гарячої води, плата за житлово комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або до затверджених нормативів (норм) споживання.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Тому за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідачі користувалися усіма наданими їм послугами, проте не оплачували їх у повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 19083,31 грн, КП зазнало інфляційних витрат у розмірі 4778,83 грн. та має право на відшкодування трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 777,65 грн.

Частково задовольняючи позов КП та стягуючи заборгованість за період з лютого 2014 року по грудень 2016 року суд правильно керувався ст.ст. 260, 261 , 264, 267 ЦК України та виходив з того, що оскільки КП у січні 2017 року звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу строк позовної давності перервався і дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на стягнення суми боргу з інфляційними витратами та відсотками за прострочення виконання зобов`язання з 01.02.2014 по 31.12.2016.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права при розгляді справи за участю відповідача ОСОБА_2 , який не розуміє державну мову та просив суд забезпечити участь у справі перекладача.

Відповідно до ст. 10 Конституції України, ст. 12 Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016 «Про судоустрій і статус суддів», ст. 9 ЦПК України судочинство в Україні здійснюється державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є громадянами України (а.с. 153-160), дані про належність їх до осіб, рідною мовою яких є інша мова, матеріали справи не містять.

Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом (ч.4 ст.9 ЦПК України).

Згідно з п.п. 3,4 ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Сприяючи ОСОБА_2 у здійсненні ним своїх процесуальних прав суд в судовому засіданні 15 травня 2018 року постановив ухвалу без видалення до нарадчої кімнати про залучення до участі у справі перекладача з української мови на російську (а.с. 87), направив лист ректору Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна про надання перекладача (а.с. 89).

Листом № 1901/1012 від 11.06.2018 ректор Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна повідомив суд, що університет не має належних сертифікованих спеціалістів для здійснення перекладу з української мови (а.с. 91).

Разом з тим з урахуванням статті 10 Конституції України особи, які беруть участь у справі і не володіють або недостатньо володіють державною мовою, вправі робити заяви, давати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача в порядку, встановленому статтями 22, 23, 55, 86, 130, 164 та іншими нормами ЦПК ( у редакції 2004 року). За змістом статті 55 ЦПК запрошення перекладача до участі у справі є обов`язком особи, яка бере участь у справі, а не суду (пункт 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року).

Положення статей 22, 23, 55, 86, 130, 164 ЦПК України в редакції 2004 року повністю відповідають положенням статей 38, 39, 75, 139, 197, 218 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи.

Судова колегія не вважає обґрунтованими посилання апелянта про допущення судом процесуальних порушень щодо допуску до участі у справі перекладача, що в свою чергу призвели до порушення принципу змагальності сторін у справі. Оскільки суд у межах своїх повноважень визначених ст.ст.12, 75 ЦПК України залучив до участі у справі перекладача з української мови на російську та звернувся до ХНУ ім. Каразіна з метою забезпечення участі останнього у судовому засіданні. ОСОБА_2 у свою чергу не вчинив самостійних дій, спрямованих на залучення до участі у справі перекладача, хоча це було його обов`язком.

Разом з тим, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду, викладеного в ухвалі від 04.06.2019 (а.с. 139) про відмову у прийнятті зустрічного позову.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Оскільки питання щодо прийняття зустрічного позову від 25.10.2017 року, з уточненнями від 12.12.2017 та від 15.02.2018 вирішувалося судом у судовому засіданні від 04 .06. 2019, судова колегія вважає, що станом на 04.06.2019 підлягали застосуванню норми ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Зі змісту зустрічного позову з урахуванням уточнень (а.с. 26-28, 49-52, 66-70) вбачається, що позивачі просили визнати дії КП щодо нарахування заборгованості незаконними, стягнення інфляційних витрат та відсотками за прострочення виконання зобов`язання безпідставними і стягнути моральної шкоду у розмірі 1000 грн. Посилалися на те, що договір з позивачем про надання житлово-комунальних послуг вони не укладали, КП в односторонньому порядку відкрило особовий рахунок та провело нарахування за послуги, які вони не отримували, згоду на придбання цих послуг вони не надавали.

Тобто за своїм предметом основний та зустрічний позови стосуються правомірності стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, обидва позови виникають з одних правовідносин і задоволення зустрічного позову могло виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Тому судова колегія вважає, що спільний розгляд цих позовних заяв був би доцільним.

Таким чином, суд допустив порушення норм процесуального права. Але згідно ч.2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом правильно встановлений характер спірних правовідносин, рішення суду постановлене з урахуванням всіх заперечень, що були зазначенні ОСОБА_2 проти позову з вірним застосуванням норм матеріального права, судова колегія не може вважати що допущені судом процесуальні порушення є підставою для скасування судового рішення.

Тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не позбавлені права звернутися до суду із самостійним позовом з вимогами, аналогічними вимогам, викладеним у зустрічній позовній заяві, що помилково не була прийнята судом першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 4 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 4 листопада 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний