ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3614/19 Справа № 210/3074/17 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпропетровської Апеляційний суд області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження розглянувши в порядку ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2018 року, ухваленого суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа третя особа: Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про усунення перешкод в користуванні власністю.

В мотивування позовної заяви зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У 2004 році між сторонами укладено шлюб, від якого мають двох доньок: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач ОСОБА_2 та діти зареєстровані у квартирі. Спільне життя з відповідачем не склалось, тому 16.09.2011 року шлюб розірвано. З 2011 року відповідач мешкає в квартирі, проте за комунальні послуги не сплачує. Через реєстрацію відповідача в квартирі позивач не може оформити субсидію на житло. В наслідок реєстрації відповідача, він не має можливості влаштувати своє особисте життя, діти мешкають з ним. Відповідач в квартирі проживає періодично. В неї є інше житло де вона може мешкати, це приватний будинок її матері, в якому є житлова кухня окремою спорудою. Тому просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом помилково взято до уваги квитанції про сплату комунальних послуг, які відповідач взяла у квартирі, через те, що має вільний доступ. Не враховані акти про не проживання відповідача та покази свідків. Не враховано, що відповідач є колишнім членом сім'ї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, згідно витягу реєстрації права власності на нерухоме майно (а.с. 12).

Згідно довідки «Нова Ком» від 02.06.2017 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, окрім позивача також зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_4, а також відповідач ОСОБА_2, (а.с.7).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.09.2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 23).

З копії акту від 20.07.2017 року слідує, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не мешкає з 2004 року. З 2008 року в квартирі мешкає ОСОБА_1 з доньками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 З 2014 року по теперішній час ОСОБА_5 за вказаною адресою сусіди не бачили (а.с. 27).

В матеріалах справи також наявний акт про те, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. Мешкає в найманій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 58),

Спір між сторонами виник з приводу права відповідача ОСОБА_2 на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що колишня дружина позивача не втратила права користування житлом, позивачем не надано доказів, що йому, як власнику, чиняться будь-які перешкоди з її сторони .

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено матеріалами справи, відповідач, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, є колишньою дружиною позивача, двоє спільних дітей сторін також проживають в цій квартирі.

Колегія суддів зауважує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Взагалі позивачем не зазначено, яким чином відповідач не проживаючи у будинку, чинить йому перешкоди у користуванні власністю.

Неоплата нею комунальних послуг, які нараховуються через реєстрацію її у квартирі може бути підставою лише для стягнення власником частини оплачених ним комунальних послуг, проте не є правовою підставою для позбавлення права користування житлом.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про неврахування судом актів про непроживання відповідача такими, що не заслуговують на увагу. Як видно з тексту позовної заяви позивач зазначав, що відповідач проживає, а також коли забажає приходить до квартири, відвідує доньок та користується майном, маючи вільний доступ, навіть вночі, що спростовує зазначені в акті відомості про не проживання відповідача.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2018 року,залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 квітня 2019 року.

Головуючий :

Судді: