Справа № 2-417/11 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/717/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справі:

головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

з участю відповідача ОСОБА_2, представника 3-ьої особи ОСОБА_3- Шеін А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третьої особи - ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Львівського комунального підприємства «Тополя-406», третьої особи - ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, встановлення термінів для звільнення жилого приміщення, накладення штрафу за систематичне порушення житлових прав, встановлення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення та зобов'язання до укладення окремого договору житлового найму; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Львівського комунального підприємства «Тополя-406», третіх осіб - ОСОБА_6, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, зобов'язання до вчинення дій та зміну умов договору житлового найму, позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, третіх осіб - ОСОБА_6, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_1, однак з 2000 року без поважних причин у ній не проживає.

На підставі вказаного, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 просили визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

У грудні 2010 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Львівського комунального підприємства «Тополя - 406», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, встановлення термінів для звільнення жилого приміщення, накладення штрафу за систематичне порушення житлових прав, встановлення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення та зобов'язання до укладення окремого договору житлового найму.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, а він є її основним квартиронаймачем. Крім нього, у цій квартирі зареєстровані його колишня дружина - ОСОБА_5, шлюб з якою було розірвано у 1998 році, дочка - ОСОБА_6 з неповнолітнім сином ОСОБА_7, та дочка - ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_9, ОСОБА_10

Стверджував, що починаючи з 1998 року і до часу звернення до суду із зустрічним позовом, його колишня дружина ОСОБА_5 систематично порушує його право на проживання у спірній квартирі, періодично замінює замки на вхідних дверях, відключають газ в його кімнаті, погрожують, створюють умови неможливості його проживання у квартирі, він неодноразово звертався у відповідні органи для вжиття заходів реагування, внаслідок чого він був змушений звернутися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 грудня 1999 року його було вселено у спірну квартиру і зобов'язано ОСОБА_5 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. Незважаючи на вищезазначене рішення суду, ОСОБА_5 упродовж останніх 12 років продовжує вчиняти протиправні дії, спрямовані на позбавлення його права на проживання у спірній квартирі. У травні 2010 року ОСОБА_5 у черговий раз змінила замок у вхідних двер'ях квартири, що змусило його, з метою захисту порушених прав, 26 серпня 2010 року і 13 вересня 2010 року звернутися до відділу поліції та Львівського комунального підприємства «Тополя-406» (далі - ЛКП «Тополя-406») із заявами про вжиття відповідних заходів реагування і притягнення до відповідальності його колишньої дружини, на які отримав відповіді, що питання про усунення перешкод у користуванні житлом необхідно вирішувати в судовому порядку. Іншого житла у нього немає, подані акти про його непроживання у спірній квартирі є сфальшованими, а перешкоди, які чинить йому ОСОБА_5, не дають можливості вільно користуватися цією квартирою. Протягом тривалого часу він намагався вирішити спір щодо квартири у позасудовому порядку, шляхом її поділу або приватизації і подальшого продажу з поділом коштів між усіма мешканцями квартири, однак такі спроби не дали результату.

На підставі вказаного, ОСОБА_2, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 04 квітня 2016 року, просив суд:

- визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, скасувати їх реєстрацію у вказаній квартирі та встановити конкретний термін для звільнення квартири і передачі йому ключів від неї;

- накласти на ОСОБА_5, як організатора правопорушень, штраф у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за скоєні злочини з навмисного і систематичного порушення його майнових і житлових прав;

- постановити окрему ухвалу, яку направити до правоохоронних органів для порушення кримінальної справи за злісне невиконання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 03 грудня 1999 року, дачу ними суду завідомо неправдивих показань і підроблених документів та масові порушення законів України;

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому у користування житлову кімнату, площею 18,4 кв. м, а ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_9 і ОСОБА_10 - дві житлові кімнати площею 11,3 кв. м і 11,4 кв. м, залишивши у спільному користуванні коридор, кухню, санвузол, балкон і підвал;

- усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселивши його у цю квартиру та зобов'язати відповідачів передати йому комплект ключів від усіх приміщень і у подальшому не чинити ніяких перешкод у користуванні спірною квартирою;

- зобов'язати ЛКП «Тополя-406» укласти з ним окремий договір житлового найму на кімнату площею 18,4 кв. м і відкрити на його ім'я окремий особовий рахунок.

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з окремим позовом до ОСОБА_5, ЛКП «Тополя-406», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_2, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, зобов'язання до вчинення дій та зміну умов договору житлового найму.

Позовна заява мотивована тим, що вона разом з неповнолітніми дітьми зареєстрована у спірній квартирі, однак, протягом 10 років її мати ОСОБА_5 чинить їм перешкоди у користуванні нею, заміняючи постійно замки на вхідних дверях, у зв'язку з чим вона і діти позбавлені можливості проживати і користуватись цією квартирою.

На підставі вказаного, ОСОБА_3 просила суд:

- усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселивши її та її неповнолітніх дітей ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у цю квартиру;

- зобов'язати ОСОБА_5 не чинити їй та її неповнолітнім дітям ОСОБА_9 і ОСОБА_10 перешкод у користуванні спірною квартирою;

- зобов'язати ЛКП «Тополя-406» укласти з нею окремий договір житлового найму на кімнату площею 11,4 кв. м і відкрити на її ім'я окремий особовий рахунок.

У лютому 2011 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 з 2006 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, оскільки має інше житло, в якому проживає зі своєю сім'єю.

На підставі вказаного, ОСОБА_5 просила суд визнати ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 і ОСОБА_10 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суд м. Львова від 06 грудня 2016 року позов ОСОБА_5 і ОСОБА_6 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_3 разом із неповнолітніми дітьми ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживають більше шести місяців, що відповідно до статті 72 ЖК Української РСР є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Доказів поважності непроживання у житловому приміщення понад строки, встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року суду не надано. У зв'язку із задоволенням позову ОСОБА_5 і ОСОБА_6, суд відмовив у задоволенні позовів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за безпідставністю.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відхилено. Рішення Шевченківського районного суд м. Львова від 06 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його та ОСОБА_3 позовні вимоги. Зазначає, що судом порушено норми Конституції України та норми інших законів, якими гарантуються та захищаються його житлові права, а також житлові права його дочки ОСОБА_3 з малолітніми дітьми. Вважає, що через таке незаконне рішення суду його з дочкою та її малолітніми дітьми виселено на вулицю з квартири, в якій вони зареєстровані та мають право проживати. Зазначає, що судом не було враховано тієї обставини, що іншого житла, окрім спірної квартири, він не має. Вважає, що суд не дав належної правової оцінки доказам, які є в матеріалах справи, зокрема, актам ЛКП про його не проживання в квартирі, які він вважає сфальшованими. Також звертає увагу на тривалий розгляд справи, який завершився ухваленням незаконного та необґрунтованого, на його думку, рішенням суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підставнеповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Свої доводи обґрунтовує тим, що при вирішенні спору судом не враховано поважності причин її відсутності з дітьми в спірній квартирі, а саме: вчинення матір'ю перешкод в користуванні жилим приміщенням квартири шляхом заміни замків на вхідних дверях квартири, у зв'язку з чим вона зверталась в ЛКП «Тополя» та Шевченківський РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області з відповідними заявами, яким суд не дав належної правової оцінки, а також через неприязні відносини, які склались в неї з матір'ю. Вважає, що суд безпідставно взяв до уваги акти ЛКП про її з дітьми не проживання в спірній квартирі, оскільки вона не проживала у ній з поважних причин. Зазначає, що судом не розглянуто її позовної вимоги про зобов'язання змінити умови договору житлового найму, оскільки суд в оскаржуваному рішенні обмежився лише висновком про відмову в позові за безпідставністю. Крім того, зазначає, що в порушення вимог закону, суд не залучив до участі в справі орган опіки та піклування, а отже, не забезпечив дотримання вимог закону та особистих прав та інтересів неповнолітніх дітей. Звертає увагу на порушення строків розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги ОСОБА_3, пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката Шеін А.А. на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою та перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Львова. Будинок, у якому розташована спірна квартира, перебуває на балансі і обслуговуванні ЛКП «Тополя-406».

Наймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, який зареєстрований у спірній квартирі з 04.10.1982 року. У спірній квартирі також зареєстровані колишня дружина позивача ОСОБА_5, їх дочки: ОСОБА_6 і ОСОБА_3; син ОСОБА_6- ОСОБА_7; син ОСОБА_3-ОСОБА_9 та дочка ОСОБА_3-ОСОБА_10

ОСОБА_5 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 1973 року та такий розірвано у квітні 1998 року.

У 1998 році ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зверталися у Шевченківський районний суд м.Львова про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, вселення та зміну умов договору житлового найму.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 03 грудня 1999 року у задоволенні позову ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відмовлено за безпідставністю. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково та вселено його у спірну квартиру, зобов»язано ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою.

Згідно з актом старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ м.Львова ОСОБА_2 вселено до спірної квартири 10 березня 2000 року, що свідчить про виконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 03 грудня 1999 року.

У вересні 2010 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору-ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_1, однак з 2000 року без поважних причин у ній не проживає. На підставі вказаного, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

У грудні 2010 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ЛКП-Тополя-406, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, встановлення термінів для звільнення жилого приміщення, накладення штрафу за систематичне порушення житлових прав, встановлення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення та зобов»язання до укладення окремого договору житлового найму.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, а він є її основним квартиронаймачем. Крім нього, у квартирі зареєстровані його колишня дружина-ОСОБА_5, шлюб із якою розірвано у 1998 році, дочка ОСОБА_6 з неповнолітнім сином ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Зазначає, що починаючи з 1998 року і до часу звернення до суду із зустрічним позовом позивач ОСОБА_5 систематично порушує його право на проживання у спірній квартирі, періодично замінює замки на вхідних дверях, відключають газ в його кімнаті, погрожують, створюють умови неможливості його проживання у квартирі у зв»язку з чим він неодноразово звертався у правоохоронні органи та органи місцевого самоврядування для вжиття заходів реагування.

Незважаючи на те, що 03 грудня 1999 року він був вселений у спірну квартиру, позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_6 впродовж всіх цих років продовжують вчиняти протиправні дії, спрямовані на позбавлення йог права на проживання у квартирі.

Зокрема, у травні 2010 року ОСОБА_5 у черговий раз змінила замок у вхідних дверях квартири та з метою захисту порушених прав, він 26 серпня 2010 року, 13 вересня 2010 року звернувся у відділення поліції та ЛКП «Тополя-406» із заявами про вжиття заходів реагування та притягнення позивача ОСОБА_5 до відповідальності на що отримав відповідь, що порушене питання необхідно вирішувати у судовому порядку.

Із врахуванням уточнених позовних вимог від 04 квітня 2016 року просив визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати їх реєстрацію у вказаній квартирі, визначити конкретний термін для звільнення квартири і передачі йому ключів від неї; накласти на ОСОБА_5 як організатора правопорушень штраф у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян за скоєні злочини з навмисного і систематичного порушення його майнових і житлових прав; постановити окрему ухвалу та направити її у правоохоронні органи для порушення кримінальної справи за злісне невиконання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 03 грудня 1999 року, дачу ними завідомо неправдивих показань і підроблених документів та масові порушення законів України; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому у користування житлову кімнату площею 18,4 кв.м, а ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_9 і ОСОБА_10 дві житлові кімнати площею 11,3 кв.м і 11,4 кв.м, залишивши у спільному користуванні коридор, кухню, санвузол, балкон і підвал.; усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселивши його у цю квартиру та зобов»язати відповідачів передати йому комплект ключів від усіх приміщень, в подальшому не чинити ніяких перешкод у користуванні спірною квартирою; зобов»язати ЛКП «Тополя-406» укласти з ним окремий договір житлового найму на кімнату площею 18,4 кв.м і відкрити на його ім»я окремий особовий рахунок.

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернулася в суд з окремим позовом до ОСОБА_5, ЛКП «Тополя-406, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору : ОСОБА_6, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, зобов»язаня до вчинення дій та зміну умов договору житлового найму.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивує тим, що вона разом з неповнолітніми дітьми зареєстрована у спірній квартирі, однак протягом 10 років її мати ОСОБА_5 чинить їм перешкоди у користуванні квартирою, постійно замінюючи замки на вхідних дверях, у зв»язку з чим вона і діти позбавлені можливості проживати і користуватися квартирою.

У лютому 2011 року ОСОБА_5 пред»явила зустрічний позов до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Шевченківська РА ЛМР про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України зазначив, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з березня 2000 року, що підтверджується актами ЛКП ЖЕК-404 від 19 квітня 2000 року, від 16 червня 2000 року, від 02 листопада 2000 року, від 31 травня 2002 року, актами ЛКП «Підзамче-404 від 10 червня 2008 року, від 08 серпня 2008 року, від 11 листопада 2008 року, актами ЛКП «Тополя-406 від 03 вересня 2010 року, від 08 грудня 2010 року, від 24 лютого 2011 року та від 30 травня 2011 року.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині четвертій статті 9 Житлового Кодексу України (далі ЖК) визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім»ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а у разі спору - судом.

Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року (із наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (п. 10) прописано, що у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК необхідно з»ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім»ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на житло у квартирі АДРЕСА_1, суд першої інстанції не дав оцінки тим обставинам, що відповідач ОСОБА_2 після його примусового вселення у квартиру 10.03.2000 року (а.с.56-57 т.2) фактично не мав визначеного у квартирі місця проживання, оскільки всі три кімнати квартири були зачинені, позивачі створювали конфліктні ситуації, сварки, мали місце постійні непорозуміння. З цього приводу він спочатку в усній формі, а в подальшому з письмовими заявами звертався у ЛКП «Тополя-406», у правоохоронні органи ( а.с. 37-39), звідки отримував роз»яснення, що порушені питання мають цивільно-правовий характер, який вирішується у судовому порядку.

Судом не враховано, що іншого житла у відповідача ОСОБА_2 немає, що він до сьогоднішнього дня зареєстрований у спірній квартирі, однак через неправомірну поведінку позивачів, через створені перешкоди немає можливості там повноцінно проживати, ніколи не втрачав інтересу до спірної квартири, а відтак відсутні поважні причини не проживання у спірній квартирі.

У зв»язку із вище зазначеним, суд приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення в цій частині з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо скасування рішення в частині відмови у задоволенні його позову, висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для його задоволення не спростовують, а тому в цій частині рішення слід залишити без змін.

Щодо визнання ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 втраченою право на житло у квартирі АДРЕСА_1, суд погоджується із рішенням суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

З долучених до матеріалів справи актів ЛКП «Тополя-406 від 03.09.2010 року, від 08.12.2010 року, 24.02.2011 року, 30.05.2011 року, 19.05.2014 року (а.с.59-62 т.1, а.с. 28 т.2), з показів свідків встановлено, що ОСОБА_3 з дітьми проживала у їх власній трьохкімнатній квартирі на АДРЕСА_2, яка була придбана згідно договору купівлі-продажу від 13.04.2005 року (а.с.145 т.2), яку продали 21.06.2013 року (а.с.163-164 т.2), а пізніше перейшли проживати у їх власний житловий будинок на АДРЕСА_3 загальною площею 282,5 кв.м, житловою площею 117,3 кв.м., який з 28.05.2010 року належить ОСОБА_3 та її чоловікові ОСОБА_11 на праві спільної часткової власності - по Ѕ частині кожному (а.с.135-136 т.3).

Згідно пояснень позивача ОСОБА_5 сім»ї обох дочок не могли проживати у спірній квартирі, а тому ще коли вони були не одружені нею планувалося, що вони повинні мати своє житло для себе і своїх дітей та вона цьому також сприяла. Відтак, одна дочка ОСОБА_12 залишилася у спірній квартирі, інша дочка ОСОБА_5 із чоловіком та дітьми мають своє житло, де проживають тривалий час, дбають про нього та, навіть, не приходять в гості, хоч жодних перешкод дочці та її сім»ї ніхто не чинить.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта ОСОБА_3 та її представника Шеін А.А. про порушення оскаржуваним рішенням суду житлових прав ОСОБА_3 та її неповнолітніх не спростовують висновків суду.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст.29 ЦК України місцем проживання малолітньої (неповнолітньої) дитини є місце проживання її батьків або одного з них.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ст. 376 ч.1 п.3,4 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1,2, 375, 376 ч.1 п.п.3,4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, -суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_5, ОСОБА_6 у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 березня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк