Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 363/1152/17-ц

провадження № 61-22091св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області,

відповідачі: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

особа, яка подала касаційну скаргу, - перший заступник прокурора Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області, у складі судді Баличева М. Б., від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Олійника В. І., Сержанюка А. С., від 20 лютого 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області звернувся до суду із позовом до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що Києво-Святошинською місцевою прокуратурою за результатами розгляду звернення ОСОБА_3 встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14 жовтня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, розроблений товариством з обмеженою відповідальністю «БУДЕКСІМ 2007»; передано безоплатно у власність земельні ділянки цим двом громадянам України загальною площею 1,9151 га з них: сіножаті (гр. 11) - 1,9151 га, для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту згідно з додатком.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 отримав державний акт серії ЯИ № 854310 на право власності на земельну ділянку площею 0,5116 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0154 та державний акт серії ЯИ № 854309 на право власності на земельну ділянку площею 0,8001 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0153.

Також на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14 жовтня 2009 року ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯЛ № 075380 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0151, державний акт серії ЯЛ № 075381 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0151 та державний акт серії ЯЛ № 075381 на право власності на земельну ділянку площею 0,3815 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0152.

Згідно кадастрових планів земельних ділянок й ортофотопланів з відображенням спірних земельних ділянок та 25 метрової прибережної захисної смуги, виготовлених ТОВ «Регіональний центр розвитку», встановлено, що земельні ділянки з кадастровими № :36:096:0151, № :36:096:0152, № :36:096:0153, № :36:096:0154 частково знаходяться у прибережній захисній смузі водойми, утвореній у праруслі (староріччі) річки Десна.

Таким чином, прокурор стверджував, що вказані вище земельні ділянки передані у власність громадян за рахунок земель водного фонду, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Із урахуванням зазначеного, прокурор просив позов задовольнити, визнати незаконними та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14 жовтня 2009 року «Про передачу земельних ділянок у власність двом громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області»; визнати недійсними державні акти: серії ЯЛ № 075381, виданий ОСОБА_1 , на право власності на земельну ділянку площею 0,3815 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим № :36:096:0152, вартістю 12 196, 61 грн, та скасувати його державну реєстрацію; серії ЯЛ № 075380, виданий ОСОБА_1 , на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим № :36:096:0151, вартістю 4 824, 30 грн, та скасувати його державну реєстрацію; серії ЯИ № 854309, виданий ОСОБА_2 , на право власності на земельну ділянку площею 0,8001 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим № :36:096:0153, вартістю 25 579, 32 грн, та скасувати його державну реєстрацію; серії ЯИ № 854310, виданий ОСОБА_2 , на право власності на земельну ділянку площею 0,5116 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим № :36:096:0154, вартістю 16 355, 93 грн, та скасувати його державну реєстрацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року у задоволені позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що усупереч вимог земельного та водного законодавства України у власність громадян передані вказані вище земельні ділянки, які знаходяться в межах прибережної захисної смуги, загальною площею 0,333 га, і належать до земель водного фонду, що є порушенням вимог чинного законодавства. При передачі земель у приватну власність порушено порядок зміни цільового призначення земель водного фонду на землі сільськогосподарського призначення. Позовні вимоги прокурора щодо визнання недійними державних актів ґрунтуються на законі, оскільки спірні земельні ділянки вибули з власності держави на підставі розпорядження, яке прийняте з порушенням вимог земельного та водного законодавства, однак у їх задоволенні необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строків позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області залишено без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог прокурора з підстав пропуску строку звернення до суду із цим позовом, про застосування якого було заявлено стороною у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2018 рокуі ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суди не сприяли всебічному і повному з`ясуванню усіх обставин справи, чим порушили вимоги статей 76-79, 89, 263 ЦПК України. До спірних правовідносин неправильно застосували положення ЦК України щодо наслідків спливу строку позовної давності. Суди виключно на припущеннях дійшли висновку про обізнаність сільської ради, як позивача у справі, про порушення норм земельного та водного законодавства на підставі довідки комітету Новосілківської сільської ради від 25 грудня 2008 року. Водночас судами не враховано, що сільська рада не приймала участі у спірних правовідносинах щодо передачі у власність земельних ділянок, зважаючи на їх розташування станом на 2008 рік за межами населеного пункту та відсутність у неї законодавчо визначених повноважень щодо розпорядження спірними земельними ділянками. Новосілківська сільська рада не знала та не могла знати про порушення Вишгородською районною державною адміністрацією норм земельного та водного законодавства під час прийняття спірного розпорядження № 1585 від 14 жовтня 2009 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

11 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2018 року справу за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року зупинено провадження у справі № 363/1152/17-ц за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2018 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справ № 362/44/17 та № 487/10128/14-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі № 363/1152/17-ц.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14 жовтня 2009 року: затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області, розроблений товариством з обмеженою відповідальністю «БУДЕКСІМ 2007»; передано безоплатно у власність земельні ділянки двом громадянам України загальною площею 1,9151 га з них: сіножаті (гр. 11) - 1,9151 га для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту згідно з додатком (а. с. 6).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 отримав державний акт серії ЯИ № 854310 на право власності на земельну ділянку площею 0,5116 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0154 та державний акт серії ЯИ № 854309 на право власності на земельну ділянку площею 0,8001 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0153 (а. с. 9-10).

Також, на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14 жовтня 2009 року ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯЛ № 075380 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0151, державний акт серії ЯЛ № 075381 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0151 та державний акт серії ЯЛ № 075381 на право власності на земельну ділянку площею 0,3815 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :36:096:0152 (а. с. 7-8).

Згідно кадастрових планів земельних ділянок та ортофотопланів з відображенням спірних земельних ділянок та 25 метрової прибережної захисної смуги, виготовлених ТОВ «Регіональний центр розвитку», встановлено, що земельні ділянки з кадастровими № :36:096:0151, № :36:096:0152, № :36:096:0153, № :36:096:0154, частково знаходяться в прибережній захисній смузі водойми, утвореній у праруслі (староріччі) річки Десна (а. с. 11-14).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 58 Земельного кодексу України та статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України встановлено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та передбачено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян для сільськогосподарських потреб, оскільки є землями водного фонду України.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Суди виходили із того, що усупереч вказаних вимог земельного та водного законодавства України спірні земельні ділянки, які знаходяться в межах прибережної захисної смуги, загальною площею 0,333 га, передані у власність громадян за рахунок земель водного фонду, що є порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок порушено порядок використання та зміни цільового призначення земель водного фонду на землі сільськогосподарського призначення.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Зазначена правова позиція викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 рокуу справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18).

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість вимог прокурора, оскільки спірні земельні ділянки вибули з власності на підставі розпорядження, яке прийнято з порушенням вимог земельного та водного законодавства, однак відмовили у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Суди встановили, що Новосілківській сільській раді Вишгородського району Київської області було відомо про передачу спірних земельних ділянок відповідачам у 2008 році. До того ж про порушення свого права сільська рада мала бути обізнаною з моменту прийняття Вишгородською районною радою Київської області рішення від 27 вересня 2012 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо встановлення (корегування) та зміни межі с. Новосілки».

Щодо застосування строків позовної давності у цій справі слід зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18)

Ухвалюючи постанову про залишення рішення суду першої інстанції без змін, апеляційним судом, із урахуванням встановлених обставин у цій справі, не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора про те, що Новосілківська сільська рада не знала та не могла знати про факт порушення Вишгородською районною державною адміністрацією норм земельного та водного законодавства при прийнятті спірного розпорядження № 1585 від 14 жовтня 2009 року, а також з моменту прийняття Вишгородською районною радою Київської області рішення від 27 вересня 2012 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо встановлення (корегування) та зміни межі с. Новосілки», а дізналася про вказані порушення за результатами системного аналізу інформації уповноважених органів і розгляду звернення ОСОБА_3 , що надійшло до прокуратури, та після звернення із позовом прокурора до суду із цим позовом. Висновки суду апеляційної інстанції про момент виникнення у Новосілківської сільської рада права на позов не можуть бути визнані обґрунтованими.

Також апеляційним судом не враховано, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що земельні ділянки перебувають частково у межах прибережної захисної смуги, а тому були передані з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Вказане свідчить, що висновки апеляційного суду не ґрунтуються на досліджених судом доказах.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2018 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк