Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

місто Київ

справа № 343/573/15-ц

провадження № 61-8380св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Прокуратура

Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2017 року у складі судді Тураша В. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Матківського Р. Й., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила суд стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування майнової шкоди в розмірі 5 000, 00 грн, що складається з судових витрат по кримінальній справі, та відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000, 00 грн за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку на її користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 29 серпня 2008 року Долинським міжрайонним прокурором порушена кримінальна справа за фактом зловживання службовими особами Княжолуцької сільської ради та внесення в офіційний документ службовими особами неправдивої інформації за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частини першої статті 366 Кримінального кодексу України. Постановою прокурора Івано-Франківської області від 09 квітня 2009 року в рамках розслідування справи порушена кримінальна справа стосовно Княжолуцького сільського голови за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною першої статті 366 КК України. Одночасно цією ж постановою порушена кримінальна справа й стосовно позивача за частиною першою статті 364, частиною першої статті 366 КК України. 01 липня 2009 року старший слідчий Долинської міжрайонної прокуратури ухвалив постанову про притягнення її до кримінальної відповідальності за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною першої статті 366 КК України. 01 липня 2009 року їй обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2011 року заявника визнано винуватою за частиною першою статті 364, частиною першої статті 366 КК України та на підставі статті 70 КК України призначено покарання у виді 1 року і 6 місяців обмеження волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків в органах місцевого самоврядування, на строк 1 рік 6 місяців, та із застосуванням статті 75 КК України звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік. Також її звільнено від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Зазначений вирок пізніше скасовано судом апеляційної інстанції. Після цього вироками судів заявника декілька разів визнавали винуватою у вчиненні злочинів, проте усі ці вироки скасовувалися судами вищих інстанцій.

Постановою слідчого СВ Долинського РВ УМВС України в Івано-Франківській області від 21 січня 2015 року кримінальне провадження, порушене стосовно заявника, закрито за відсутністю в її діях складів злочину, передбачених частиною першою статті 364, частиною першої статті 366 КК України.

Посилаючись на те, що більше 6 років вона незаконно перебувала під слідством та судом без будь-якої вини, внаслідок чого зазнала моральних страждань, оскільки постійно відчувала хвилювання, позбавлена права на вільний вибір місця роботи, не могла працевлаштуватись, в зв'язку з обраним запобіжним заходом була позбавлена можливості вільно пересуватися, а сам факт притягнення до відповідальності як обвинуваченої та підсудної доведений до відома громадськості району та мешканців рідного села, що негативно вплинуло на її стосунки з ними, просила задовольнити позов.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, заперечували проти його задоволення, зазначаючи про його безпідставність та необґрунтованість.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 1 000, 00 грн у відшкодування майнової шкоди та 150 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди, а також 500, 00 грн у відшкодування послуг з надання правової допомоги. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено. Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції посилався на ту обставину, що судом під час розгляду справи не наведені відповідні розрахунки із урахуванням вимог Закону України

«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» щодо визначення розміру моральної шкоди. Також зазначив, що суди не врахували, що кримінальну справу відносно ОСОБА_3 закрито на підставі постанови слідчого СВ Долинського РВ УМВС України в Івано-Франківській області, а тому відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» для визначення розміру шкоди, передбаченої в пунктах 1, 3, 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивач повинна була звернутись із заявою про відшкодування їй витрат на юридичну допомогу до відповідного органу дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ України.

Рішенням Долинського районного суду від 06 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 150 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду; стягнуто у порядку статті 88 ЦПК України судові витрати у розмірі 500, 00 грн за надання правової допомоги.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом їй завдана моральна шкода, яка полягає у позбавленні її права на вільний вибір місця проживання, обмеженні в пересуванні у зв'язку з обранням запобіжного заходу, звільненні з роботи та вимушеному безробітті. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, оскільки сам факт притягнення до відповідальності як обвинуваченої та підсудної доведений до відома громадськості району та села, що негативно вплинуло на її стосунки з оточуючими, вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд врахував, що позивач неодноразово обиралась сільським депутатом та обіймала посаду секретаря сільради, а кримінальне переслідування перешкодило їй у такій діяльності. При визначенні розміру відшкодування завданої моральної шкоди суди врахували характер і тривалість порушення прав ОСОБА_3, а також негативні наслідки, які наступили внаслідок такого порушення. Як встановлено у судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 незаконно перебувала під слідством та судом з 01 липня 2009 року до 21 січня 2015 року, тобто 5 років 6 місяців та 20 днів.

Розмір відшкодування моральної шкоди, яку необхідно стягнути на користь позивача, необхідно визначити у розмірі не меншому ніж 96 666, 60 грн, (66 місяців х 1 450, 00 грн = 95 700, грн; 48, 33 грн (середньоденний розмір заробітної плати) х 20 днів = 966, 60 грн; 95 700+966, 60 = 96 666, 60 грн. З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та із наведенням відповідних розрахунків суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди у сумі 150 000, 00 грн. Визначаючи відповідний розмір відшкодування моральної шкоди, суд керувався тим, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», не встановлено обмежень щодо максимального розміру відшкодування моральної шкоди.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державна казначейська служба України просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди у значному грошовому розмірі, при цьому, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, сума відшкодування повинна була складати не більше 96 666, 60 грн. Заявник також зазначив, що суд безпідставно стягнув з відповідача судові витрати у розмірі 500, 00 грн. Окрім цього посилався на те, що позивач не дотрималась вимог Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, оскільки не зверталась до органів дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві ОСОБА_3 просила касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та недоведеності.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 серпня 2008 року Долинською міжрайонною прокуратурою Івано-Франківської області порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем особами Княжолуцької сільської ради та внесення в офіційний документ службовими особами завідомо неправдивої інформації за ознаками злочинів, передбачених статтями 364, 366 КК України.

Постановою прокурора Івано-Франківської області від 09 квітня 2009 року за зазначеними ознаками злочинів порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_3

01 липня 2009 року старшим слідчим Долинської міжрайонної прокуратури постановою притягнуто ОСОБА_3 як обвинувачену та пред'явлено їй обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених статтями 364, 366 КК України, та цього ж дня їй обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2011 року позивача визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною першою статті 366 КК України, та на підставі статті 70 КК України призначено покарання у вигляді 1 року 6 місяців обмеження волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків в органах місцевого самоврядування, строком на 1 рік 6 місяців, із застосуванням статті 75 КК України звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік, звільнено позивача від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2011 року вирок Долинського районного суду від 04 березня 2011 року скасовано, справу повернуто на новий судовий розгляд.

Вироком Долинського районного суду від 30 грудня 2011 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною першою статті 366 КК України, на підставі статті 70 КК України призначено покарання у вигляді 1 року 6 місяців обмеження волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків в органах місцевого самоврядування, строком на 1 рік 6 місяців, із застосуванням статті 75 КК України звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік, та звільнено позивача від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності (а.с. 25-31).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2012 року вирок Долинського районного суду від 30 грудня 2011 року змінено, виключено із мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання про застосування щодо засудженої ОСОБА_3 статей 75, 76 КК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2012 року ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2012 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2012 року скасовано вирок Долинського районного суду від 30 грудня 2011 року, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

17 жовтня 2013 року Долинським районним судом Івано-Франківської області щодо позивача постановлено обвинувальний вирок, який скасовано ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2013 року.

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду

Івано-Франківської області від 19 вересня 2014 року, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною першою статті 366 КК України, повернуто прокурору Долинської міжрайонної прокуратури для організації проведення додаткового розслідування.

Постановою слідчого СВ Долинського РВ УМВС в Івано-Франківській області від 21 січня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР від 03 жовтня 2014 року, закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складів злочину, передбачених частиною першою статті 364, частиною першою статті 366 КК України.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

З огляду на наведене доводи касаційної скарги про те, що з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати сума відшкодування моральної шкоди мала би складати не більше 96 666, 60 грн Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Стосовно оцінки доводів про безпідставне стягнення судового збору з відповідача Верховний Суд визнає їх необґрунтованими, оскільки суд вирішив зазначене питання в порядку, передбаченому статтею 88 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про недотримання порядку звернення за відшкодуванням шкоди, оскільки позивач не зверталась до органів дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ України, Верховним Судом визнаються необґрунтованими, оскільки згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вимоги про відшкодування моральної шкоди вирішуються у судовому порядку.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, дублюють доводи апеляційної скарги, яким надана належна правова оцінка судом апеляційної інстанції, а також зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому оскаржувані рішення підлягають залишенню без змін.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді Б. І. Гулько

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик