Справа № 539/3011/17
Провадження № 2/539/10/2019
РІШЕННЯ

іменем України

25 березня 2019 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі : головуючого судді Іващенка Ю.А.,

при секретарі Мирна Т.Ф.,

з участю : позивача та відповідача за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1,

третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни, ТОВ «Кей-Коллект» про визнання незаконними та скасування постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни, ТОВ «Кей-Коллект» про визнання незаконними та скасування постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни, ТОВ «Кей-Коллект» про визнання незаконними та скасування постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, мотивуючи тим, що 27.10.2017 року державним виконавцем Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 в межах виконавчого провадження №38941576 було винесено постанову про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Відповідно до протоколу від 27.10.2017 року, державним виконавцем звернуто стягнення на належне боржнику (ОСОБА_1І.) нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля (діагностичний центр автомобілів), загальною площею 305,5 кв.м., що розташована за адресою: Полтавська обл., м. Лубни, вул. Червоні Казарми, буд. 4б, що належить йому. Арештоване майно передавалось на реалізацію за стартовою ціною лоту в розмірі 929 000,00 грн., а також за ціною 743 200,00 грн., 650 300,00 грн. після проведених уцінок, про що свідчать зареєстровані повідомлення в Системі електронних торгів арештованим майном, а також сформовані системою протоколи проведення електронних торгів №267051 від 03.07.2017, №279256 від 16.08.2017 та №287642 від 28.09.2017. Торги, які проводились ДП «СЕТАМ» не відбулися у звязку з відсутністю допущених учасників та цінових пропозицій. У звязку з чим ТОВ «Кей-Коллект» виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, про що складено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Із даними постановою та актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу він не згоден. Так, державним виконавцем Мізіною І.А. не було його повідомлено про результати визначення вартості майна та проведення оцінки нерухомого майна в межах виконавчого провадження №38941576. У звязку з чим він був позбавлений можливості скористатись своїм правом на захист свого цивільного права, що призвело до визначення вартості нерухомого майна по заниженій, а не по ринкової вартості. А в подальшому передано ТОВ «Кей-Коллект» (стягувачу) у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні №38941576. Таким чином, вважав постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу в межах виконавчого провадження №38941576 незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 прохав суд визнати незаконною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.10.2017 року в межах виконавчого провадження №38941576; визнати незаконним та скасувати акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.10.2017 року в межах виконавчого провадження №38941576. (а.с. 2-4).

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни, ТОВ «Кей-Коллект» про визнання незаконними та скасування постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, мотивуючи тим, що 27.10.2017 року державним виконавцем Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 в межах виконавчого провадження №38941576 було винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Відповідно до протоколу від 27.10.2017 року, державним виконавцем звернуто стягнення на належне боржнику ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля (діагностичний центр автомобілів), загальною площею 305,5 кв.м., що розташована за адресою: Полтавська обл., м. Лубни, вул. Червоні Казарми, буд. 4б, що належить ОСОБА_1 Вважає, що постанова та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу є незаконними, оскільки держаний виконавець зобовязаний був визначити частку майна боржника - діагностичного центру для автомобілів який знаходиться за адресою: Полтавська обл., м. Лубни, вул. Вишневецьких, 4б, яким ОСОБА_1 володіє разом з нею та воно є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом подачі державним виконавцем до суду подання про визначення розміру частки майна. Що зроблено не було. У зв'язку з чим, виконавчі дії, щодо передачі даного діагностичного центру для автомобілів стягувачу ТОВ «Кей Коллект» у рахунок погашення боргу було зроблено з грубим порушенням чинного законодавства України та порушенням її прав як співвласника даного майна.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 прохала суд : визнати незаконними та скасувати постанову та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.10.2017 року в межах виконавчого провадження №38941576. (а.с. 130-131)

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни, ТОВ «Кей-Коллект» про визнання постанови та акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу незаконними та їх скасування прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та обєднано його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни, ТОВ «Кей-Коллект» про визнання незаконною та скасування постанови, визнання незаконним та скасування акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. (а.с. 142-143).

В судовому засіданні позивач та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 власний позов підтримав і прохав його задовольнити, обґрунтовував позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. Крім того пояснив, що позов ОСОБА_2 він визнає. Підтверджує, що спірне майно було набуте ним та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, презумпцію спільності права власності подружжя на майно не оспорює, не подавав та не буде подавати до суду позовів про визнання даного майна його особистою власністю. ВДВС в ході виконавчого провадження не зясовувалося, що майно, яке згідно постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, передано стягувачу ТОВ «Кей-Коллект», є спільним сумісним майном подружжя його та ОСОБА_2

В судовому засіданні третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 власний позов підтримала та прохала його задовольнити, обґрунтовувала позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. Пояснила, що оспорюваними нею постановою та актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу її позбавлено права власності на нежитлову будівлю (діагностичний центр автомобілів), що розташована за адресою Полтавська область м. Лубни вул. Червоні Казарми, 4б, оскільки дане майно є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1, яке вони за час шлюбу з ОСОБА_1 збудували. Факт реєстрації майна лише за одним із подружжя не може позбавляти іншого права власності на це майно.

Представник відповідача ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, відповідач державний виконавець Мізіна І.А., представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не попередили.

Від відповідача ТОВ «Кей-Колект» 15.01.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1, у якому ТОВ «Кей-Колект» прохає суд в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект» не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, виконавець для проведення оцінки майна залучив субєкта оціночної діяльності, суб'єкта господарювання, який проводить свою діяльність відповідно до Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні. Після проведення оцінки на їх адресу було направлено звіт з результатами визначення вартості. Детально ознайомившись, вони погодились з вказаним звітом. Вважає, що ОСОБА_1 ознайомлений з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, оскільки йому надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна. Також вважає, що якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. ОСОБА_1 заперечень виконавцю не подавав (а.с. 47-50).

Від відповідача ТОВ «Кей-Колект» 13.11.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2, у якому ТОВ «Кей-Колект» прохає суд в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що вони не погоджуються з тим, що предмет іпотеки: нежитлова будівля, діагностичний центр, що знаходиться за адресою: Полтавська обл. м. Лубни, вул. Червоної Казарми (Вишневецьких), буд. 4-б, є спільною сумісною власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2 помилково посилається на норми, що регулюють реалізацію майна, що перебуває у володінні декількох осіб. Оскільки, майно було приватизоване, що виключає спільну участь подружжя коштами або працею в набутті майна. В свідоцтві про право власності від 14 травня 2004 року, посвідчено, що будівля, діагностичний центру автомобілів, що знаходиться за адресою: Полтавська обл. м. Лубни, вул. Червоної Казарми (Вишневецьких), буд. 4-б, є приватною власністю ОСОБА_1 В договорі іпотеки також, зазначено, що предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця (ОСОБА_1І.) (а.с. 184-186).

Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 задовольнити частково з огляду на наступне.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 26 квітня 1985 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб (а.с. 107).

Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-БК №082992 від 07.04.2009 року шлюб між ОСОБА_1І та ОСОБА_2 07.04.2009 року розірвано. (а.с.108).

Перебуваючи в шлюбі, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності на будівлі діагностичного центру автомобілів, що розташовані за адресою: м. Лубни, вул. Червоні Казарми, 4-б, Полтавської області. Обєкт в цілому складається з діагностичного центру автомобілів загальною площею 305,5 кв.м..

Відповідно свідоцтва про право власності серії САА №261191 від 14.05.2004 року ОСОБА_1 належить на праві власності будівля (діагностичний центр автомобілів), що розташована за адресою: м. Лубни, вул. Червоні Казарми, 4-б, Полтавської області, загальною площею 305,5 кв.м. (а.с. 109).

Постановою про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 від 27.10.2017 року в межах виконавчого провадження №38941576 передано стягувачу ТОВ «Кей-Колект» у рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №1618/1165/2012 від 17.04.2013 р., що видав Лубенський міськрайонний суд Полтавської області, майно: нежитлове приміщення діагностичний центр, місцезнаходження: Полтавська область, м. Лубни, вул. Червоні Казарми, 4-б, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 5, 6).

На підставі акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 від 27.10.2017 року в межах виконавчого провадження №38941576 стягувачу ТОВ «Кей-Колект» передається у власність майно: нежитлове приміщення діагностичний центр, місцезнаходження: Полтавська область, м. Лубни, вул. Червоні Казарми, 4-б, що належить боржнику ОСОБА_1 Майно передається стягувачу в рахунок погашення суми боргу в розмірі 650300 грн згідно з виконавчим листом №1618/1165/2012 виданим 17.04.2013 р. (а.с. 7, 8).

Згідно ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Порядок реалізації майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, крім цінних паперів, визначається Міністерством фінансів України за погодженням з Національним банком України. Порядок реалізації цінних паперів визначається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Міністерством юстиції України, а іншого майна - Міністерством юстиції України. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобовязаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Відповідно до ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

На адресу боржника ОСОБА_1 13.04.2017 року направлялось повідомлення про оцінку арештованого майна, а саме нежитлового приміщення діагностичний центр, місцезнаходження: Полтавська область, м. Лубни, вул. Червоні Казарми, 4-б, оцінка без ПДВ майна в сумі 929000,00 грн. Дане повідомлення отримано ОСОБА_119 квітня 2017 року про, що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 65-66).

Разом із тим, боржник ОСОБА_1 у відповідності до ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» не оскаржував в судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання повідомлення результати оцінки майна.

Як вбачається із матеріалів справи арештоване нерухоме майно, а саме нежитлова будівля (діагностичний центр автомобілів) за адресою Полтавська область, м. Лубни, вул. Червоні Казарми, 4-б, передавалося на реалізацію за стартовою ціною лоту 929 000 грн., а також ціною 743 000 грн. та 650 000 грн. після проведення уцінок, про що свідчать зареєстровані повідомлення в Системі електронних торгів арештованим майном. Торги, які проводилися ДП «Сетам» не відбулися у звязку з відсутністю допущених учасників та цінових пропозицій.

Таким чином, державним виконавцем у відповідності до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» у звязку з виявленням бажання стягувача ТОВ «Кей-Коллект» щодо залишенням за собою нереалізованого майна 27.10.2017 року складено акт та винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Разом з тим, сам по собі факт неналежного повідомлення про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких торгів недійсними. Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Викладене підтверджується правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі № 477/653/17.

Таким чином, суд вважає, що порушень прав позивача ОСОБА_1 при проведенні електронних торгів, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, не встановлено.

Тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни, ТОВ «Кей-Коллект» про визнання незаконними та скасування постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу необхідно відмовити.

При вирішенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 суд враховує наступне.

Так, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому, норми ст. 63 СК України зазначають, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та постанові Верховного Суду у справі №372/504/17 від 21.11.2018 року.

Відповідно до ч.9 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» постанова та акт про передачу майна стягувачу є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Таким чином, оспорювані ОСОБА_2 постанова та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.10.2017 року є правовстановлюючими документами, на підставі яких право власності на зазначені у них обєкти підлягає оформленню на стягувача ТОВ «Кей-Коллект» у виконавчому провадженні №38941576. Дані обєкти, а саме нежитлова будівля (діагностичний центр автомобілів) за адресою Полтавська область, м. Лубни, вул. Червоні Казарми, 4-б є обєктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як такі, що придбані ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому оскаржувані ОСОБА_2 акт та постанова державного виконавця безпосередньо стосуються третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, оскільки порушують її право власності.

Суд вважає, що у даному випадку не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Більше того, як зазначив в судовому засіданні відповідач за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_1, ним не оспорюється той факт, що нерухоме майно, яке зазначене в акті та постанові державного виконавця, належить на праві спільної сумісної власності як йому, так і ОСОБА_2, оскільки воно придбане ними (побудоване) за час перебування у шлюбі, також ним не подавалося до суду позовів щодо визнання за ним права особистої приватної власності на дані обєкти нерухомості.

Як зазначила ОСОБА_6 Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року по справі 372/504/17, відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

При цьому суд не вбачає обгрунтованими висловлені у відзиві заперечення відповідача ТОВ «Кей-Коллект» на позов ОСОБА_2 в тій частині, що у свідоцтві на право власності від 14.05.2004 року вказано, що нерухоме майно, зазначено у ньому, належить лише приватному підприємцю ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Так, системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Викладене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України висловленою у постанові від 13 червня 2016 року по справі № 6-1752цс15, у якій також зазначено, що зробивши висновок про те, що земельна ділянка, приміщення шиномонтажної майстерні та обладнання хоч і набуті в період шлюбу, проте використовується для здійснення підприємницької діяльності, суди дійшли помилкового висновку, що це майно не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а тому поділу не підлягає.

Крім цього, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Відповідно до ч.6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Таким чином, суд вважає, що у даному випадку державний виконавець у виконавчому провадженні №38941576 при реалізації майна боржника повинен був відповідно до ст. 443 ЦПК України, ч.6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» визначити частку майна боржника, а саме діагностичного центру автомобілів за адресою Полтавська область, м. Лубни, вул. Червоні Казарми, 4-б, яким ОСОБА_1 володіє разом із ОСОБА_2 та є спільною сумісною власністю подружжя шляхом подачі державним виконавцем до суду відповідного подання, чого зроблено не було.

Викладений висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 року по справі №205/7242/17, у якій в аналогічній ситуації звертався до суду із поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою.

Також суд вбачає не обгрунтованим посилання відповідача ТОВ «Кей-Коллект» у відзиві на позов ОСОБА_2 на те, що будівля діагностичний центр автомобілів, що знаходиться за адресою: Полтавська обл. м. Лубни, вул. Червоної Казарми (Вишневецьких), буд. 4-б є приватизованою ОСОБА_1, а тому дане нерухоме майно належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що будівля діагностичний центр автомобілів, що знаходиться за адресою: Полтавська обл. м. Лубни, вул. Червоної Казарми (Вишневецьких), буд. 4-б набута у власність ОСОБА_1 внаслідок її приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Крім цього, вказане нерухоме майно є нежитловим.

Разом із тим, в задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 в частині позовних вимог до державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни необхідно відмовити з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Суд вважає, що у виниклих правовідносинах державний виконавець Мізіна І.А. діяв не як фізична особа, а як посадова особа юридичної особи ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, яка і являється одним із належних відповідачів за позовними вимогами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (місце знаходження м. Лубни, вул. Ярослава Мудрого, 17/1, ), державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни (місце знаходження

м. Лубни, вул. Ярослава Мудрого, 17/1), ТОВ «Кей-Коллект» (місце знаходження м. Київ, вул. Кирилівська, 69, ) про визнання незаконними та скасування постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу відмовити.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_3 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (місце знаходження м. Лубни, вул. Ярослава Мудрого, 17/1, ), державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни (місце знаходження м. Лубни, вул. Ярослава Мудрого, 17/1), ТОВ «Кей-Коллект» (місце знаходження м. Київ, вул. Кирилівська, 69, ) про визнання незаконними та скасування постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.10.2017 року в межах виконавчого провадження №38941576.

Визнати незаконним та скасувати акт державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.10.2017 року в межах виконавчого провадження №38941576.

В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 в частині позовних вимог до державного виконавця Мізіної Ірини Анатоліївни відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення 03.04.2019 року.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_7