ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/957/19 Справа № 209/3302/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К.Л. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Виконавчий комітет Дніпровської районної у м. Дніпродзержинську ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист права на користування житлом колишнього члена сім'ї власника житлового будинку та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

05 липні 2013 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили: визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди для здійснення права користування ОСОБА_1, ОСОБА_2 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання відділу реєстрації, міграції та паспортної служби Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській обл. зняти ОСОБА_3 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1; заборонити ОСОБА_3 самовільно проникати на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.2-5,17-19,30-33).

24 березня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист права користування житлом колишнього члена сім'ї власника житлового будинку та вселення. ОСОБА_3, просив захистити його права, як колишнього члена сім'ї власника житла, на користування житлом у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, шляхом вселення в цей житловий будинок (том 1 а.с. 59-60).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2014 року позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 об'єднано в одне провадження (том 1 а.с.84).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Вселено ОСОБА_3 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.229-246).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення первісних позовних вимог та відмовити у задоволені зустрічних позовних вимог (том 2 а.с. 5-12).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року залишено без змін (том 2 а.с.40-42).

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с.81-84).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, враховуючи постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, в якому зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07 квітня 2000 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 квітня 2000 року, угодою про розділ спадкового майна від 07 квітня 2000 року, технічним паспортом на житловий будинок, довідкою квартирного комітету № 4 від 19 червня 2013 року, листом ДО РОКП «Дніпродзержинське БТІ» від 15 квітня 2013 року (том 1 а.с.8-11).

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 2001 року по 22 липня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час спільного проживання ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями й учиняв сварки, ображав ОСОБА_1 і ОСОБА_2, застосовував психологічний тиск та фізичні силу. Ці обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження, актовим записом, численними витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань, поясненнями свідків, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2011 року у справі № 2-1153/11 і визнані сторонами в суді (том 1 а.с.13,14,34-41).

У січні-березні та червні 2013 року ОСОБА_3 проживав у АДРЕСА_1

ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні вказаним будинком - вона уклала договір з ТОВ ПКЦ «Крок», працівники якого не допускають ОСОБА_3 до спірного будинку, у зв'язку з чим ОСОБА_3 звертався до Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявами, що підтверджується постановами про закриття кримінальних проваджень від 04 квітня та 31 липня 2013 року, 31 березня 2015 року, витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань (том 1 а.с. 71-77).

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно зі ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Відповідно ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями, учиняв сварки, ображав ОСОБА_1 і ОСОБА_2, застосовував психологічний тиск та фізичні силу, сторони ці обставини визнали, проте суд першої інстанції не дав таким діям ОСОБА_3 правової оцінки і тому дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і відповідно про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Нормами ст. 41 Конституції України проголошено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про попередження насильства в сім'ї", реальна загроза вчинення насильства в сім'ї - погроза вчинення одним членом сім'ї стосовно іншого члена сім'ї умисних дій, передбачених абзацом другим цієї статті, якщо є реальні підстави очікувати її виконання; насильство в сім'ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю; психологічне насильство в сім'ї - насильство, пов'язане з дією одного члена сім'ї на психіку іншого члена сім'ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров'ю;

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 регулярно зверталася до правоохоронних органів, у зв'язку з протиправними діями, що носять постійний характер з боку ОСОБА_3 (поява у нетверезому стані, постійні сварки, образи, застосування психологічного тиску та фізичної сили), щодо неї та членів її родини, що підтверджується витягами з ЄРДР (том 1 а.с.34-41).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з роз'ясненнями постанови пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» в п. 17 зазначено, що під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинків чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами і іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Отже, матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження тих обставин, що відносно відповідача вживались заходи запобігання і громадського впливу, проте позитивних результатів не дали, а також те, що він систематично порушує правила співжиття стосовно інших співмешканців будинку.

Зазначене дає суду підстави для часткового задоволення первісних позовних вимог та відмови в задоволені зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується, позовними заявами, запереченням, витягами з кримінальних проваджень (том 1 а.с. 34-41, 71-73), протоколами про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, в яких ОСОБА_3, зазначає адресу проживання: АДРЕСА_2 (а.с.76,77), судові повістки ОСОБА_3 отримує за адресою: АДРЕСА_3 (том 2 а.с.26), крім того, факт не проживання ОСОБА_3 визнано сторонами в судових засіданнях, у зв'язку з чим, не підлягають задоволенню позовні вимоги, в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та визнання особи такою, що втратив право користування житлом, на підставі ст. 107 ЖК України, оскільки не встановлено, що відповідач ОСОБА_3 добровільно вибув на постійне місце проживання в інше житлове приміщення.

При таких обставинах, колегія суддів, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_3, оскільки його позов є недоведеним.

На підставі ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судових витрат у розмірі 2336,70 грн. (том 1 а.с.1, том 2 а.с.2,3,4, 62)

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Виконавчий комітет Дніпровської районної у м. Дніпродзержинську ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності - задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, самовільно проникати на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист права на користування житлом колишнього члена сім'ї власника житлового будинку та вселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2336,70 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: