ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/946/19 Справа № 206/5839/17 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності договору позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

01 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності договору позики, просив встановити нікчемність договору позики від 10.01.2014, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.2-7).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності договору позики - відмовлено повністю (а.с.123-126).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог (а.с.132-138).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.01.2014 ОСОБА_2, як позикодавець, та ОСОБА_1, як позичальник, уклали договір позики, згідно якому останній отримав грошові кошти в розмірі 54200 грн., та зобов'язався повернути їх в строк, передбачений договором. Підтвердженням отримання позики є розписка. Договір підписаний свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі - Договір) (а.с. 29-30).

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за запитом від 12.10.2017, станом на 10.01.2014, керівником ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" був ОСОБА_2, а ТОВ "Монерон" - ОСОБА_1 Відомості про перебування юридичних осіб в процесі припинення відсутні (а.с.14-20).

01.02.2011 позивач та відповідач, будучи у статусі керівників ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" та ТОВ "Монерон" підписали договір поставки № 046/6, за умовами якого узгодили умови поставки продукції (а.с. 8-11).

Згідно звірки взаєморозрахунків, підписаних головними бухгалтерами ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" та ТОВ "Монерон" сальдо на користь ТОВ "НВКФ "Вест-Пром", станом на 30.04.2013, складало 54551,02 грн., а згідно акту звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 - 54174,82 грн. (а.с. 12, 13).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами склались відносини, як між фізичними особами та як між керівниками підприємств.

Представниками сторін вказані обставини були визнані та не заперечувались, а тому не потребують додаткового доведення , відповідно до ст..82 ЦПК.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів: спрямованість волі сторін в удаваному, на думку позивача, правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами (фізичними особами) інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а також, підстави (статті Закону) для визнання недійсним/нікчемним удаваного, на думку позивача, правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відмінну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Тобто, якщо стороною заявлено про удаваний правочин, він може бути визначний судом нікчемним або недійсним лише за умови доведення, що правочин вчинено для приховання іншого правочину.

ОСОБА_1, посилаючись на визнання правочину удаваним та заявивши вимогу про визнання оспорюваного правочину нікчемним, не довів: спрямованість волі сторін в удаваному, на думку позивача, правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами (фізичними особами) інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а також, підстави (статті Закону) для визнання недійсним/нікчемним удаваного, на думку позивача, правочину.

Посилання на схожість суми за договором позики та заборгованості між юридичними особами, яка виникла в процесі здійснення господарських операцій, як підтвердження належного доказу удаваності оспорюваного правочину, за відсутності (не надання) інших об'єктивних та допустимих доказів, суд відхиляє такий доказ з огляду на відсутність можливості оцінити такий доказ разом із іншими документами у своїй сукупності, щоб обґрунтовано дійти висновку про наявність або відсутність підтвердження обставин, вказаних у позовній заяві, які входять до предмета доказування.

Посилання апелянта на повторний виклик та допит свідків, а також запит інформації у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо місця роботи свідків, колегія суддів відхиляє. 23 квітня 2018 року в судовому засіданні в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.95-97), крім того свідки самі підтвердили, що дійсно працювали у відповідача, у зв'язку з чим запитувана інформація є безпідставною.

Доводи апеляційної скарги, що договір позики є нікчемним, правовідносини за ним фіктивними та удаваними, оскільки передача коштів не відбулася та те, що договір є наслідком господарських відносин двох юридичних осіб, одна із яких знаходиться в процедурі банкрутства, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними.

10 січня 2014 року сторони підписали Договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 54200,00 грн. у присутності свідків та власноручно написав про це розписку, що є засвідченням факту отримання грошових коштів.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: