Постанова

Іменем України

01 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 757/6518/15-ц

провадження № 61-33660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Головне управління національної поліції України у місті Києві, Дарницьке управління поліції Головного управління національної поліції України у місті Києві, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва

від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. П.,

Немировської О. В., Соколової В. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції України в місті Києві, Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції України в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 07 квітня 2011 року ОСОБА_4 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частинами першою та другою статті 307 КК України та постановою Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2011 року було обрано йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Печерського районного суду міста Києві від 10 січня 2013 року йому було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Вироком Печерського районного суду міста Києва від 30 грудня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 березня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 жовтня 2014 року позивача визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні за частинами першою та другою статті 307 КК України та виправдано за недоведеністю його винуватості.

Посилаючись на незаконність перебування під кримінальним переслідуванням з 07 квітня 2011 року по 13 березня 2014 року, внаслідок якого ОСОБА_4 втратив заробіток за вказаний період, який становить 999 днів, ОСОБА_4 просив відшкодувати йому заробіток у розмірі 43 026,93 грн. Зобов'язати Головне управління національної поліції України у місті Києві, Дарницьке управління поліції Головного управління національної поліції України у місті Києві повернути йому мобільний телефон Нокіа-8800 з сім-картою мобільного оператора «Київстар».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 43 026,93 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із передбачених чинним законодавством підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітку, який він втратив внаслідок незаконних дій.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

18 липня 2017 року Державна казначейська служба України через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що орган Казначейства повинен нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади.

Судами не враховано приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року поновлено Державній казначейській службі України строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Печерського районного суду міста Києва.

Зупинити виконання рішення Печерського районного суду міста Києва

від 08 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року та ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до Головного управління національної поліції України в місті Києві, Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції України в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання Головне управління національної поліції України у місті Києві, Дарницьке управління поліції Головного управління національної поліції України у місті Києві повернути йому мобільний телефон Нокіа-8800 з сім-картою мобільного оператора «Київстар» не оскаржується, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряється.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків судів попередніх інстанцій:

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України9в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК Українивстановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВРправо на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частиною другою статті 2 Закону № 266/94-ВРпередбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВРу наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що ОСОБА_4 незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 07 квітня 2011 року по 13 березня 2014 року, внаслідок чого він втратив заробіток за вказаний період, тому його висновок про стягнення втраченого заробітку з Державного бюджету України на користь позивача шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України є правильним.

Відповідно до чинного законодавства, шкода відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. У зв'язку з чим доводи заявника про те, що нормативно-правовими актами не передбачена відповідальність органу Казначейства за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до Головного управління національної поліції України в місті Києві, Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції України в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга Державної казначейської служби України підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до Головного управління національної поліції України в місті Києві, Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції України в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду міста Києва

від 08 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська