Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/999/18

02 квітня 2019 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Битківського Л.М.,

з участю секретаря Дякун М.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Богородчани, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

встановив:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Заявлені вимоги у позові ОСОБА_3 обґрунтував тим, що відповідач ОСОБА_4 є його колишнім зятем, а ОСОБА_5 його рідним братом. З його згоди обоє були зареєстровані у його житловому будинку у с.Луквиця, по вул.Київській, 1, який належить йому на праві власності, хоч ні один, ні інший фактично житлом за вказаною адресою ніколи не користувались.

Дочка ОСОБА_6 у березні 2017 року розірвала шлюб з ОСОБА_4 і з того часу стосунків не підтримують. Відповідач втратив статус члена сімї, тому в подальшому надавати йому житло він наміру немає. Факт реєстрації відповідачів у належному йому будинку створює незручності та перешкоди у можливості реалізувати своє право на отримання соціального захисту. Відповідачі не беруть жодної участі в утриманні житла, не сплачують комунальних платежів, разом з тим їх формальна реєстрація впливає на можливість оформити субсидію на користування комунальними послугами. Оскільки відповідачі не проживають в його господарстві, він надалі не бажає надавати їм житло для проживання, то вони втратили право на користування цим житлом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала з викладених підстав. Пояснила, що у житловому будинку, який належить позивачу, крім нього зареєстровано ще вісім осіб, в тому числі відповідачі, які на даний час не мають будь-якого стосунку до нього. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зареєстровані у будинку формально, житлом за вказаною адресою ніколи не користувались. Факт відсутності відповідачів у житлі, яке належить позивачу засвідчений кількома актами, що складені комісією сільської ради, котра за заявою позивача обстежувала його домоволодіння. Позивач хворіє на кардіологічні хвороби, переніс операцію, потребує спокою. Однак через боргові зобовязання відповідачів систематично зазнає стресових випадків, повязаних із зазіханнями на майно з боку кредиторів та колекторських фірм. Посилаючись на ст.386, 405 ЦК України просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлений позов не визнала. Вказала, що дійсно у період перебування у шлюбі з ОСОБА_6 її довіритель та його брат зареєструвались у будинку позивача в с.Луквиця по вул. Київській, 1, Богородчанського району Івано-Франківської області. ОСОБА_4 періодично користувався житлом за вказаною адресою, оскільки приїжджав у гості до родичів дружини, залишив там окремі свої інструменти. Після розірвання шлюбу цим житлом не користувався, оскільки така можливість залежала від родичів дружини. Він не був забезпечений окремим комплектом ключів від будинку, а відтак вважає, що у такий спосіб йому чинились перешкоди у можливості використовувати житло. Крім того, зазначила, що ОСОБА_4 постійно працює за договорами підряду у м.Виборг Ленінградської області Російської Федерації і у звязку з цим там постійно проживає. Вказана обставина є поважною причиною його відсутності за зареєстрованим місцем проживання. Виходячи з наведеного, просила у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, на розгляд справи не зявився без повідомлення ним причин своєї неявки. У встановлений судом строк відзив не подав. Клопотання про розгляд справи без його участі від відповідача не надходило.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_6, дослідивши письмові докази, подані у розпорядження суду, зясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів серед іншого можуть бути припинення правовідношення.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 29.03.2016 року були зареєстровані у будинку по вул.Київській, 1 в с.Луквиця Богородчанського району, який відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_3.

Допитана як свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що фактично разом з чоловіком ОСОБА_4 після одруження постійно проживала у м.Івано-Франківську. Там чоловік був і зареєстрованим до березня 2016 року. Зміна місця реєстрації чоловіка була повязана з тим, що квартиру, частки у якій належали ОСОБА_4 та ОСОБА_3, було продано відповідачами 17.03.2016 року. За її проханням батько дозволив чоловікові ОСОБА_4 та його братові ОСОБА_5 тимчасово зареєструватись у власному житловому будинку до того, як ними буде набуте інше майно. Проте фактично жоден з відповідачів у вказаному житлі ніколи не проживав. ОСОБА_4 у період їх шлюбу лише інколи на свята міг разом з нею відвідати її родичів, але як житло вказаний будинок не використовував, оскільки у ньому живуть її батьки, а також рідний брат з дружиною та дітьми. В січні 2017 року ОСОБА_8 відвідував Луквицю востаннє.

Допитаний як свідок сільський голова с.Луквиця ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердив, що відповідачі в селі Луквиця ніколи не проживали. ОСОБА_4, у період спільного проживання з ОСОБА_6 інколи 2-3 рази на рік навідувався у гості до ОСОБА_3 Однак уже протягом останніх кількох років за цією адресою не зявляється. ОСОБА_5 взагалі ніколи не бачив. Вказані обставини йому відомі і як посадовій особі і як найближчому сусідові позивача.

Згідно актів, складених комісією, утвореною Луквицькою сільською радою, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у будинку, що належить позивачу, фактично не проживають.(а.с.14-16).

Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сімї права користування займаним приміщенням. Однак вказана норма, на яку посилається представник відповідача, не спростовує доводів позивача стосовно того, що відповідачі попри формальну реєстрацію у будинку, ніколи не користувались житлом за вказаною адресою, а протягом останніх двох років взагалі жодного разу не зявлялись у ньому. Той факт, що відповідач постійно проживає на території Російської Федерації, де працює за договорами підряду підтверджує ту обставину, що ОСОБА_4 не користується житлом за згаданою адресою. Суд не може розцінити вказану обставину як таку, яка є поважною причиною його відсутності, оскільки він самостійно вчиняє дії на реалізацію свого права на вільний вибір свого місця проживання. Реєстрація відповідача у житлі позивача створює для останнього певні незручності.

Між позивачем та відповідачами фактично виник спір з приводу можливості використанням останніми житла, яке належить позивачу.

Даючи оцінку цим правовідносинам, суд виходить з того, що право відповідачів є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до рішення Богородчанського районного суду від 17.03.2018 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до встановлених даних, відповідачі не проживають у господарстві позивача більше року, а позивач не погоджується забезпечувати їх житлом у власному будинку у майбутньому. Таким чином судом встановлено, що відповідачі втратили право користування цим житлом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право на користування житловим будинком, що належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в селі Луквиця по вул. Київській, 1, Богородчанського району Івано-Франківської області.

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 352 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги

Суддя Битківський Л.М.