Ухвала

05 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 524/7600/18

провадження №61-19454ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 травня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у справі за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2018 року Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулася в суд із цим позовом, в якому, з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог від 19 березня 2019 року та 04 квітня 2019 року, просила стягнути із ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти в сумі 708 682,50 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2003 року, укладеного між ВАТ «Кременчуцький річний порт» та ОСОБА_1 , останній набув право власності на пасажирський причал (перша черга) на АДРЕСА_1, загальною площею 4 970 кв. м. Земельні ділянки, розташовані за цією ж адресою НОМЕР_1,НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 перебувають в оренді у відповідача на підставі договору від 24 жовтня 2003 року укладеного з Кременчуцькою міською радою строком дії до 01 березня 2008 року. Рішенням Кременчуцької міської ради від 29 листопада 2011 року ОСОБА_1 також передано в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 5 045 кв. м для експлуатації та обслуговування пасажирських причалів.

Відповідачем у встановленому законом порядку не оформлено право користування земельною ділянкою, внаслідок чого в період з 01 лютого 2015 року по 31 грудня 2018 року він використовував їх без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, чим спричинив неотримання Кременчуцькою міською радою Полтавської області доходу від орендної плати за землю в сумі 708 682,50 грн. Добровільно кошти відповідачем не сплачені, тому на підставі статті 1212 ЦК України просила стягнути їх в судовому порядку.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 травня 2019 року позов Кременчуцької міської ради Полтавської області задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської ради Полтавської області кошти в розмірі 708 682,50 грн.

Рішення суду мотивовано доведеністю заявлених позовних вимог та відсутністю доказів, які б підтверджували оплату відповідачем використання земельної ділянки.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 травня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської ради Полтавської області кошти в розмірі 708 682,50 грн. Вирішено питання судових витрат.

24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 травня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року в зазначеній справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено, що з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом позову у цій справі є вимога про відшкодування збитків. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2019 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921, 00 грн х 500 = 960 500, 00 грн) становить 708 682,50 грн. Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані ОСОБА_1 заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 травня 2019 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року ухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 травня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у справі за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький