КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/8210/18 Головуючий у суді І інстанції Ларіонова Н.М.
Провадження № 22-ц/824/5227/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 6 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив встановити факт його проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з лютого 2014 року по 22 липня 2016 року включно та поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири НОМЕР_1, загальною площею 41,70 кв. м, яка розташована у будинку АДРЕСА_1.

В подальшому позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 14 березня 2016 року, шляхом заборони особам, що мають повноваження державного реєстратора, на вчинення дій, спрямованих на відчуження, розпорядження та (або) реєстрацію, перереєстрацію 1/2 частини квартири до розгляду справи по суті.

На обґрунтування своїх вимог вказав, що спірне нерухоме майно (об'єкт інвестування) було придбано ними за спільні кошти під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, проте право власності на квартиру було зареєстровано лише за відповідачем уже під час зареєстрованого шлюбу, а саме 9 січня 2018 року, згідно акту прийому-передачі майнових прав від 8 листопада 2017 року. Після розірвання шлюбу відповідач не надає йому доступу до квартири, добровільно вирішувати питання про її поділ не бажає, заявляючи про свої наміри продати спільно набуте майно, що у свою чергу може утруднити або унеможливити поновлення його порушених прав та виконання рішення суду.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 6 грудня 2018 року заяву задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - 1/2 частину квартири НОМЕР_1, загальною площею 41,70 кв. м, житловою площею 18 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, яка належить на праві власності ОСОБА_3

Заборонено особам, що мають повноваження державного реєстратора, на вчинення дій, спрямованих на відчуження, розпорядження та (або) реєстрацію, перереєстрацію зареєстрованого за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 14899/РН-К, виданий 14 березня 2016 року, на праві власності нерухомого майна, а саме: 1/2 частини квартири НОМЕР_1, загальною площею 41,70 кв. м, житловою площею 18 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000.

Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що між сторонами дійсно існує спір з приводу права власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, відтак це нерухоме майно є предметом позову. Тим самим, вказане свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач, через представника - адвоката Кузьмич Я.В., подалаапеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та порушення норм процесуального права.

Представник відповідача зазначила, що постановляючи ухвалу, суд проігнорував те, що позивачем не було надано жодних доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі. Суд виходив лише з того, що спірне нерухоме майно є предметом спору, але це вказує на гіпотетичну, а не реальну загрозу відчуження цього майна. Навпаки, з моменту відкриття провадження у справі відповідачем не вчинено жодних дій, які б вказували на її намір розпорядитися квартирою таким чином, аби створити можливість невиконання майбутнього рішення суду. Крім того, позовні вимоги носять безпідставний характер, оскільки спростовуються наявними у справі доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду.

Позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на частину квартири, яка є предметом спору, та заборони вчиняти стосовно неї певні дії, адже право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем і вона має реальну можливість вільно відчужити її на корить третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилами статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна (грошових коштів) тощо на момент виконання рішення.

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами у справі існує спір щодо 1/2 частини квартири НОМЕР_1, загальною площею 41,70 кв. м, яка розташована у будинку АДРЕСА_1, у зв'язку з ухиленням відповідача від добровільного поділу цієї квартири як спільного майна подружжя, придбаного (інвестованого) під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах та набутого у власність відповідача уже під час зареєстрованого шлюбу.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач зазначав, що після розірвання шлюбу відповідач не надає йому доступу до квартири, добровільно вирішувати питання про її поділ не бажає, заявляючи про свої наміри продати спільно набуте майно, відтак у неїє реальна можливість вільно розпорядитися квартирою на власний розсуд, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів.

Встановивши, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно та заборони вчинення реєстраційних дій щодо цього майна є цілком доречним, обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Задовольняючи заяву позивача, суд обґрунтовано виходив з того, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також з огляду на те, що невжиття заходів по забезпеченню позову може зробити неможливим або утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог позивача.

Указане відповідає роз'ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

У разі відчуження спірної квартири існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки зміна власника квартири ускладнить поновлення прав позивача (у випадку наявності підстав для їх захисту судом). При цьому, обставини придбання квартири за особисті кошти одного з подружжя (спростування презумпції спільності майна подружжя, придбаного у шлюбі) є предметом доказування при розгляді справи по суті.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності реальної загрози невиконання або ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, є непереконливими, оскільки, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо підставності застосування заходів забезпечення позову.

Окрім того, відповідно до частини 1 статті 159 ЦПК України відповідач має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживались.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, а згідно статті 158 ЦПК України відповідач наділена правом подати клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справіпостановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 6 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

С.О. Журба