Справа № 454/36/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2019 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Веремчук О.А. ,

за участю секретаря Баран О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі заяву Фермерського господарства «ОСОБА_1В.» про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами,

в с т а н о в и в:

Заявник ФГ «ОСОБА_1В.» звернувся до Сокальського районного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22.02.2016р. по справі №454/36/16-ц згідно якого відмовлено у задоволенні позову ФГ «ОСОБА_1В.» до ОСОБА_2 районної державної адміністрації та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за безпідставністю позовних вимог.

На обставину, що могла вплинути на судове рішення, але не була відома та не могла бути відомою позивачу під час судового розгляду 22.02.2016р. вказує на постанову Верховного суду України від 11.09.2013р. по справі №6-48цс13, а саме, наступний її текс:

«Отже, доводи заяви та надані на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права рішення суду касаційної інстанції свідчать про наявність неоднакового застосування судами статті 56 Конституції України, статей 1167, 1173 ЦК України та статті 11 Закону № 202/98-ВР у частині права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої державними виконавцями.

Таким чином, касаційний суд у справі, рішення в якій переглядається, невірно виходив із того, що при відшкодуванні моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, потрібно застосовувати норми Закону № 606-XIV, яким такого виду відповідальності не передбачено. Оскільки, заявляючи позовні вимоги, позивач посилався на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону № 202/98-ВР.

Отже, судом касаційної інстанції неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права лише щодо відшкодування моральної шкоди, якими встановлено право особи на відшкодування шкоди завданої неправомірними діями або бездіяльністю державних виконавців, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах і відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 та частини першої статті 360-4 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду касаційної інстанції.»

Заявник стверджує, що встановлені факти постановою Верховного суду України від 11.09.2013р., суперечать фактам, які були покладені в основу рішення Сокальського районного суду від 22.02.2016р.

Крім цього, зазначає, що про наявність вказаної постанови ВСУ від 11.09.2013р. він дізнався лише 28.02.2017р. із Єдиного державного реєстру судових рішень.

Просить суд скасувати рішення Сокальського районного суду від 22.02.2016р. по справі №454/36/16-ц, стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в користь фермерського господарства ОСОБА_1 кошти в сумі 10 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій посадових осіб ОСОБА_2 РДА, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації.

Представник заявника ФГ «ОСОБА_1В.» в судове засідання не прибув.

Представники відповідача ОСОБА_2 РДА надав суду заперечення щодо заяви ФГ «ОСОБА_1В.», в судове засідання не прибув, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача Державної казначейської служби в судове засідання не прибув.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.2 ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв»язку з нововиявленими обставинами» № 4 від 30.03.2012р., зазначено, що, вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, судам слід розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. При цьому судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв»язку з нововиявленими обставинами.

У поданій ФГ «ОСОБА_1В.» заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, заявник на обставину, що могла вплинути на судове рішення, але не була відома та не могла бути йому відомою під час судового розгляду 22.02.2016р. вказує на постанову Верховного суду України від 11.09.2013р. по справі №6-48цс13.

Однак, аналізуючи зміст рішення Сокальського районного суду від 22.02.2016р., встановлено, що позивачу ФГ «ОСОБА_1В.» відмовлено у задоволенні позову з підстав не надання доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог.

В свою чергу, постанова Верховного суду України від 11.09.2013р. по справі №6-48цс13 вказує на наявність неоднакового застосування судами статті 56 Конституції України, статей 1167, 1173 ЦК України та статті 11 Закону № 202/98-ВР у частині права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої державними виконавцями.

Відтак, факти викладені у постанові Верховного суду України від 11.09.2013р., не суперечать фактам, які були покладені в основу рішення Сокальського районного суду від 22.02.2016р., оскільки не звільняють позивача від обовязку доказування своїх вимог.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 429 ЦПК України, за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За таких обставин, суд, приходить до висновку що у задоволенні заяви слід відмовити, а рішення суду залишити в силі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 423, 429 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяву Фермерського господарства «ОСОБА_1В.» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22.02.2016р. по справі №454/36/16-ц, відмовити, залишивши дане рішення в силі.

Ухвала може бути оскаржена протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

У разі, якщо ухвала не була вручена в день ї проголошення, пропущений строк може бути поновлено, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Головуючий: О. А. Веремчук