ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 643/169839/18

Провадження № 22-ц/818/1962/19

01 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - голова ЖК «Світоч» Тарапата Володимир Федорович,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 28 січня 2019 року (суддя Єрмак Н.В.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до голови ЖК «Світоч» Тарапата Володимира Федоровича про визнання договору дійсним,-

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до голови ЖК «Світоч» Тарапата В.Ф. про визнання договору дійсним.

В обґрунтування вимог зазначала, що рішенням Київського районного народного суду м. Харкова від 28.01.1988 року зобов'язано бюро по обміну житловими приміщеннями Харківського міськвиконкому видати обмінні ордери ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1; ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - на квартиру АДРЕСА_2; ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - на квартиру АДРЕСА_3.

На підставі вказаного рішення видано обмінний ордер на житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3 на склад її сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, був здійснений обмін на цю квартиру, у зв'язку з чим сім'я вселилася в отримане по обміну житлове приміщення з 01.04.1988 року, де наразі зареєстровані, якою користуються та в якій проживають по теперішній час.

ОСОБА_3 мала ізольовану двокімнатну квартиру, а ОСОБА_4, ОСОБА_1. ОСОБА_5 мали однокімнатну ізольовану квартиру, які були надані для обміну на трикімнатну кооперативну квартиру в ЖБК «Світоч», яка належала ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Крім того зазначала що на час обміну квартирами у 1987 році ОСОБА_6, яка була членом цього ЖБК та пайщиком трикімнатної квартири в ЖБК «Світоч» вже було сплачено пайовий внесок у розмірі 6335,61 руб., що складало вартість вказаної кооперативної квартири.

Просила визнати дійсним, реальним та виконаним договір міни квартири АДРЕСА_1, який складений в усній формі 26.01.1988 року, згідно рішення Київського районного народного суду м. Харкова від 26.01.1988 року.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28.01.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що не можна вважати неукладеним договір після його повного виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення скасувати, вимоги позивачки задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Київського районного народного суду м. Харкова від 28.01.1988 року зобов'язано бюро по обміну житловими приміщеннями Харківського міськвиконкому видати обмінні ордери ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1; ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - на квартиру АДРЕСА_2; ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - на квартиру АДРЕСА_3.

На підставі вказаного рішення між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 ,ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було укладено договір міни квартири АДРЕСА_1 на квартириу АДРЕСА_2 та на квартируАДРЕСА_3.

Вказаний договір було укладено в усній формі.

На думку позивача, сторонами договору повністю виконані всі умови, передбачені договором міни, тому є всі підстави для визнання вказаного договору укладеним у відповідності вимогам закону.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення повністю відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Як встановлено ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 ст. 215 недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як вбачається з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, відповідно до ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Частиною 1 статті 42 ЦК Української РСР передбачено форми угод, в яких їх може бути укладено: усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Стаття 47 ЦК Української РСР встановлює, що нотаріальне посвідчення угод є обов'язковим лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно до Цивільного кодексу Української РСР, обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори купівлі-продажу жилих приміщень (ст.227), відповідно до ст.242 - договори міни, відповідно до ст. 244 - договори дарування та договори довічного утримання (ст.426).

Відповідно до статті 44 ЦК Української PCP, повинні укладатись у письмовій формі, зокрема, угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу PCP і Української PCP.

Отже, на переконання колегії суддів, приписи Цивільного кодексу Української PCP (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) містили вимогу щодо укладення такого договору в письмовій формі.

Таким чином, договір міни нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 від 28.01.1988 року є таким, що не відповідає чинним на дату його укладення вимогам законодавства, а тому висновок районного суду про відмову в задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки вони суперечать вищенаведеним нормам закону, якими суд керувався при розгляді справи.

У відповідності до положень статті 13 ЦПК України справа розглядається судом за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, також встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визнання відповідачами позовних вимог не свідчить безумовно про обґрунтованість вимог, і суд може ухвалити рішення про задоволення позову тільки за наявності для того законних підстав (стаття 206 ч.4 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 28 січня 2019 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко