Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 644/7281/16-ц

провадження № 61-33201св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року у складі судді Бугери О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг»), ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення у рахунок заборгованості в сумі 755 314,84 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , з наданням права укладення договору купівлі-продажу з особою-покупцем за ціною, яка буде визначена суб`єктом оціночної діяльності. 02 серпня 2013 року на виконання рішення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року скасовано, провадження у справі закрито. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» від 02 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. за реєстровим номером 984. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66554519 власником квартири є ПАТ КБ «ПриватБанк». Вважає, що договір, відповідно до якого ТОВ «Естейт Селлінг» набув право власності на спірну квартиру, рішенням Апеляційного суду Харківської області визнано недійсним, ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізував квартиру незаконно і вона право власності на квартиру не втратила.

Посилаючись на викладене, позивач просила витребувати від ПАТ КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 , визнати право власності за позивачем та стягнути з відповідача суму судового збору в розмірі 2 499,20 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність спірну квартиру за наявності не визнаного недійсним договору іпотеки та на підставі заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 квітня 2013 року, у справі № 2029/2-884/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та на цей час позивач не є власником спірної квартири на яку заявляє вимогу щодо витребування. ОСОБА_1 не є власником квартири, а отже, не має права на витребування та визнання власності на неї, оскільки іпотечний договір на цей час не визнано недійсним, заочне рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки чинне.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що квартира вибула з власності ОСОБА_1 , позивач не має статусу власника чи його представника та не є належним позивачем у вимогах про витребування нерухомого майна. Статтею 388 ЦК Українипередбачено право саме власника на витребування майна. Разом із тим сторонами у справі не заперечується, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк». Матеріали справи не містять доказів щодо оскарження реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що документів (доказів), що підтверджують втрату нею права власності на квартиру і набуття права власності на спірну квартиру іншою особою не існує. Право власності на спірну квартиру вона не втратила, майно вибуло з володіння не з її волі, а отже, відповідно до частини третьої статті 388 ЦПК України вона має право звертатися до суду із позовом про витребування майна.

У грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначило, що ОСОБА_1 надалі проживає в оспорюваній квартирі, фактично це майно не вибувало із її володіння. Відповідно до наданих сторонами доказів ОСОБА_1 не є власником квартири, а отже, не має права на витребування та визнання власності на спірну квартиру, оскільки іпотечний договір на цей час не визнано недійсним, заочне рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки чинне. ОСОБА_1 не надала доказів, що майно вибуло не з її волі, що унеможливлює витребування майна на її користь.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Судом установлено, що 07 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № НАА0GК на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 59 241,83 дол. США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 07 липня 2028 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № НАА0GК, згідно з яким позивач надала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 755 314,84 грн та 3 326,30 грн судового збору. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , надано позивачу право укладення договору купівлі-продажу, в частині вимог про виселення - відмовлено. Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 травня 2013 року рішення доповнено, та зазначено, що звернення стягнення на квартиру здійснюється шляхом продажу вказаного предмета іпотеки та укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням відповідних документів.

02 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року скасовано, провадження у справі закрито.

Заочним рішенням Орджонікідзевського суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 квітня 2013 року у справі № 2029/2-884/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, звернуто стягнення за іпотечним договором від 07 липня 2008 року на задоволення вимог ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 59 085,95 дол. США на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2008 року. Визначено спосіб звернення стягнення шляхом реалізації предмета іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів, зазначивши, що початкова ціна предмета іпотеки становить 372 687,70 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» 02 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. за реєстровим номером 984 - недійсним. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року рішення Орджонікідзевського районного сулу м. Харкова від 18 грудня 2015 року в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

07 липня 2016 року між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1.3 цього договору квартира належить ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору від 02 серпня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66554519 власником квартири АДРЕСА_1 є ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , який діяв у інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В. М., третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року скасовано, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року змінено. Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» 02 серпня 2013 року, посвідчений приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. за реєстровим номером 984 - визнано недійсним. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що квартира вибула з власності ОСОБА_1 , але вона не має статусу власника чи його представника та не є належним позивачем щодо вимог про витребування нерухомого майна, оскільки статтею 388 ЦК Українипередбачено право саме власника на витребування майна.

Проте Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦКУкраїни).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК Українипідставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, при передачі об`єкта нерухомості в іпотеку, іпотекодавець не втрачає право власності на це майно, лише має місце обмеження щодо розпорядження таким майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК Україниправила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом Українипередбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦКУкраїни. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК Українивипадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК Українизастосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За обставинами цієї справи позивач була власником спірної квартири, та, передавши її в іпотеку, не втратила право власності на неї.

Спірна квартира вибула із власності позивача на підставі судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, яке в наступному скасовано. Із урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що спірний об`єкт нерухомості вибув із володіння ОСОБА_1 поза її волею.

Набуте у власність на підставі судового рішення іпотечне майно ПАТ КБ «Приватбанк» відчужило на користь ТОВ «Естейт Селлінг», яке, в свою чергу, як новий власник, відчужив це майно на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Зі скасуванням рішення суду припиняють існувати ті правові наслідки, які з нього випливають. У такому випадку втрачається право ПАТ КБ «ПриватБанк» на відчуження квартири.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин віндикаційного позову, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» як останньому набувачу внаслідок ланцюжка відчужень спірна квартира належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, а не договору іпотеки, тому позивач має право на захист права власності на спірну квартиру, яка вибула із її власності поза її волею, шляхом застосування механізму віндикаційного позову.

З огляду на зазначене Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо відсутності волі ОСОБА_1 на відчуження квартири АДРЕСА_1 , а отже, наявні правові підстави для витребування спірного майна на користь правомірного власника, оскільки вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна від набувача ПАТ КБ «ПриватБанк» за правилами статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту її прав, так як майно вибуло з володіння власника поза її волею на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вказаних вище положень закону не звернули уваги на те, що ОСОБА_1 належала на праві власності спірна квартира, яка вибула з її володіння на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року, яке у подальшому було скасовано. Тобто зазначені вище обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею, унаслідок чого вона має право на витребування цього майна із чужого незаконного володіння ПАТ КБ «ПриватБанк».

Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що ОСОБА_1 , передаючи спірну квартиру в іпотеку висловила своє бажання на її відчуження, не врахувало, що договір іпотеки за своєю правовою природою є забезпечувальним зобов`язанням за кредитним договором, тому він не свідчить про існування в іпотекодавця бажання на відчуження іпотечного майна.

Висновки судів попередніх інстанцій про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» отримав у власність спірну квартиру за наявності не визнаного недійсним договором іпотеки та на підставі заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 квітня 2013 року у справі № 2029/2-884/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними, оскільки за встановленими обставинами, ПАТ КБ «ПриватБанк» відчужив квартиру ТОВ «Естейт Селлінг» за договором купівлі-продажу від 02 серпня 2013 року у якому вказано, що ця квартира належить банку на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року, яке в подальшому було скасовано.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 квітня 2013 року у справі № 2029/2-884/11 не було підставою для набуття права власності на спірну квартируПАТ КБ «Приватбанк», оскільки за його змістом звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення реалізації з прилюдних торгів. Це рішення не виконано.

Отже, існування неведеного неоскарженого рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та договору іпотеки не змінюють підставу вибуття квартири із власності позивача та наступні відчуження цієї квартири на підставі угод купівлі-продажу.

Поряд з цим, вимоги позивача про визнання за нею права власності на квартиру не підлягають задоволенню, оскільки однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права (частина п`ята статті 16, стаття 388 ЦК України) та порушення норм процесуального права (статті 338 ЦПК України 2004 року), тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом витребування спірного майна на користь ОСОБА_1 .

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 409 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання нею позовної заяви, заяви про забезпечення позову, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 8 521,96 грн (2 499,20 грн + 275,60 грн + 2 749,12 грн + 2 999,04), пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 141, 406, 409, 411, 412 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати у власність ОСОБА_1 із незаконного володінняПублічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 521,96 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко