П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року позивачі звернулися до суду із позовом, який мотивували наступним:

Сторони є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 . Відповідачам на праві власності за договором купівлі-продажу від 2004 року належить 5/9 частин цього ж домоволодіння. З часу придбання відповідачами нерухомого майна вони ним не користуються та його не утримують, що призвело до його руйнування, викликало аварійний та небезпечний стан для іншої частини домоволодіння, відповідно загрожує життю та здоров`ю інших співвласників. У зв`язку з такою бездіяльністю відповідачів позивачі постійно несуть додаткові витрати для підтримання своєї частини будинку, в якій постійно проживають. На даний час для усунення пошкоджень конструктивних елементів покрівлі та зовнішнього стінового огородження необхідно здійснити ремонтні роботи, вартість яких в попередньому розрахунку може становити 500 000 грн.

Своєю бездіяльністю відповідачі свідомо та грубо порушують права позивачів щодо вільного користування та розпорядження належним їм нерухомим майном. У зв`язку з цим просили встановити факт руйнування нерухомого майна, а саме, 5/9 частин житлового будинку; усунути перешкоди у користуванні належним позивачам майном шляхом надання дозволу на спорудження на місці зруйнованої частини нерухомого майна підпірної конструкції; стягнути з відповідачів на користь позивачів витрати на спорудження підпірної конструкції в сумі 490 000 грн. Крім того, оскільки майно відповідачів припинило своє існування, а руїни, які залишились після нього, постійно обвалюються, відповідачі відмовляються утримувати своє майно, що в свою чергу призводить до руйнації майна (частини будинку), що належить позивачам, це завдає позивачам душевних та психічних страждань. За таких умов вони оцінили розмір компенсації спричиненої їм моральної шкоди у 10 000 грн. кожен, яку вони суд стягнути з відповідачів на їх користь.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року позов задоволений.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу. Оскаржуване рішення вважає таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Також з її точки зору судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають важливе значення для розгляду справи. Свою скаргу обґрунтувала тим, що вона була позбавлена можливості обґрунтувати свою позицію відносно позовних вимог, оскільки була відсутня в судовому засіданні з поважних причин, тому судом порушений принцип змагальності сторін; вона є неналежним відповідачем, оскільки не зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку; крім того, суд вийшов за межі своєї компетенції, оскільки такий спосіб захисту як «встановлення факту руйнування нерухомого майна» не передбачений законом. Окремо апелянт вказує на неналежність засобів доказування, оскільки позивачами не надано доказів того, що саме дії відповідачів стали причиною руйнування, відтак не доведений безпосередній причинний зв`язок між руйнуванням будівлі та винною поведінкою відповідачів. Не належно з точки зору апелянта обґрунтовані й вимоги про стягнення моральної шкоди. На підставі наведених доводів вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону та є помилковими, а тому рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

Суть позиції позивачів полягала в тому, що відповідачі з 2004 року, маючи у власності частину спільного будинку, не утримують його, що стало наслідком руйнування їх частини та викликало аварійний і небезпечний стан для іншої частини будинку, яка належить позивачам. На даний час для усунення пошкоджень конструктивних елементів покрівлі та зовнішнього стінового огородження необхідно здійснити капітальні ремонтні роботи та збудувати на місці зруйнованої частини підпірну конструкцію. Вартість таких робіт може становити майже 500 000 грн. Саме за захистом свого права від бездіяльності відповідачів, для встановлення факту руйнування частини будинку, яка належить відповідачам, та надання дозволу на спорудження підпірної конструкції за рахунок відповідачів позивачі і звернулись до суду.

В ході розгляду справи було встановлено, що у 1998 року позивачі з попередніми власниками укладали договір конкретного користування спільним будинком. З оцінки технічного звіту від 04.10.2018 року вбачається, що житлова будівля розділена на три частки і має роздільні входи, при цьому всі частки будівлі фізично пов`язані і мають спільні конструктивні несучі елементи, перекриття та покриття. Частина будівлі експлуатується за призначенням, а примикаючи частини перебувають в занедбаному стані. Технічний стан частини будівлі, що експлуатується, а саме конструктивні елементи зовнішнього та внутрішнього стінового огородження, кроквяної системи будинку непридатні для нормальної експлуатації, що зумовлено непридатним станом конструктивних елементів неексплуатованої частини будинку. Такі недоліки підлягають ремонтним роботам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд констатував доведення факту руйнування 5/9 частин житлового будинку, визнав, що позивачами доведені обставини, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги, таким чином надав дозвіл на спорудження на місці зруйнованої частини нерухомого майна підпірної конструкції та відповідно стягнення з відповідачів витрат на спорудження такої конструкції. Крім того суд визнав обґрунтованим заявлений розмір моральної шкоди.В той же час колегія суддів апеляційного суду вважає, що таких висновків суд першої інстанції дійшов без належного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і погодитись з ними не може.

В якості одного із доводів апелянт зазначає, що оскільки вона не зареєструвала своє право власності в єдиному державному реєстрі прав власників, то вважатися належним відповідачем вона не може. Колегія суддів апеляційного суду не може з цим погодитись, оскільки та обставина, що саме відповідачі є власниками 5/9 частини спірного будинку встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі №2-2104/07 від 25.02.2008 року, і той факт, що апелянт не зареєструвала належним чином свої права після того, як вони були відновлені в судовому порядку, і не внесла відповідні відомості до державного реєстру, не змінює факту належності такого права саме їй у зв`язку з визнанням за нею та захистом права судом. За таких умов доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Окремим доводом скарги апелянт зазначає, що суд застосував у даній справі в якості способу захисту права позивачів «встановлення факту», в той час як даний спосіб захисту не передбачений законом у справах позовного провадження. Дійсно, встановлення фактів, що мають юридичне значення, підлягають вирішенню в порядку окремого провадження. В позовному провадженні такі факти можуть бути встановлені судом в ході вирішення позовних вимог по суті спору між сторонами. В той же час окремою самостійною позовною вимогою в справах, які віднесені до позовного провадження, встановлення фактів бути не може. Фактично з матеріалів справи вбачається, що вищезазначене встановлення факту було заявлено позивачем у рамках спору з вимогами про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом надання дозволу на спорудження на зруйнованій частині нерухомого майна підпірної конструкції та стягнення з відповідачів вартості витрат на спорудження такої підпірної конструкції а також стягнення моральної шкоди. Саме такі вимоги були заявлені в суді першої інстанції. Зважаючи на викладене, заявлене позивачами встановлення факту з однієї сторони не є самостійною вимогою у справі позовного провадження, однак може встановлюватися судом при вирішенні інших позовних вимог, що не може вважатися порушенням порядку позовного провадження.

Незважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає вимогам закону та обставинам справи та підлягає до скасування з огляду на наступне:

Приписами статті 12 ЦПК України встановлений принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду. Витребування ж таких доказів судом самостійно (без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках) було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Положеннями 1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зважаючи на наведені норми, враховуючи, що позовні вимоги сформульовані саме як надання дозволу та стягнення вартості спорудження «підпірної конструкції», позивачі мали б надати до суду як докази необхідності спорудження такої підпірної конструкції, про яку вони заявили в позові, так і докази вартості спорудження саме «підпірної конструкції». В той же час в даному випадку такі вимоги виконані не були. На підтвердження своєї вимоги про необхідність спорудження «підпірної конструкції» позивачі надали технічний звіт «Оцінка технічного стану та експлуатаційної придатності будівлі», складений 04.10.2018 року експертом з технічного обстеження. В той же час вказаний технічний звіт не містить жодного посилання на необхідність будівництва підпірної споруди про яку заявили позивачі. Натомість звіт, який покладений в основу рішення першої інстанції, відображує відомості щодо дефектів і пошкоджень будівлі та рекомендує такі недоліки усунути, а саме провести ремонт конструктивних елементів зовнішнього та внутрішнього стінового огородження, кроквяної системи будинку, тощо. Таким чином ні зазначений технічний звіт, ні інші матеріали справи не тільки не містять доказів необхідності спорудження «підпірної конструкції», але і взагалі опису того, що позивачі мають на увазі під терміном «підпірна конструкція», її плану, виду, проекту, тощо. За таких умов колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що обґрунтованість вимог щодо будівництва заявленої «підпірної конструкції» не підтверджено жодним наданим доказом, який міститься в матеріалах справи, відтак такі вимоги не підлягають до задоволення.

З цих же підстав колегія суддів апеляційного суду вважає, що не підлягають й задоволенню вимоги про стягнення вартості такої «підпірної конструкції», оскільки в наданих до суду документах (договорах, кошторисів, протоколів встановлення договірної ціни та інших документах) не міститься жодного посилання ні на вартість такої конструкції, ні взагалі посилання на таку конструкцію.

Крім того колегія суддів апеляційного суду зауважує, що не було належним чином надано і жодного доказу на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди. Більш того, в самій позовній заяві позивачі зазначили лише правову норму, яка передбачає можливість стягнення моральної шкоди, не навівши при цьому жодного обґрунтування як щодо розміру такої шкоди, так і взагалі факту її спричинення.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду вважає позовні вимоги такими, що не були належним чином доведені, на що суд першої інстанції уваги не звернув, ухваливши по справі фактично невірне рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року скасувати. В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 5485 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 5485 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять) грн 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько