Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 753/5171/16-ц

провадження № 61-33827св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року у складі судді Вовка Є. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк», банк) у березні 2016 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нарахованими процентами та пенею за кредитним договором.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 22 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ВАТ «Укрексімбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрексімбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит за умови його повернення зі сплатою щомісячними платежами річних процентів згідно з обумовленим сторонами додатком № 1 до цього договору - графіком погашення кредиту.

Зазначив, що відповідно до положень кредитного договору (пункт 6.3) він діє до повного виконання його сторонами взятих на себе зобов`язань. Тому, враховуючи підпункти 2.5.1, 2.5.3 статті 2, пункт 5.2 статті 5 договору, за період з 02 березня 2013 року до 01 лютого 2016 року просив стягнути: заборгованість за процентами за користування кредитом - 20 672, 32 швейцарських франків; 462 922, 80 грн - пені, нарахованої на прострочену заборгованість за процентами; 1 084 487, 43 грн - пені, нарахованої на прострочену заборгованість за кредитом (основним боргом).

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року позов ПАТ «Укрексімбанк» задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ «Укрексімбанк» з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2006 року у сумі 20 672, 32 швейцарських франків (що за курсом НБУ станом на 01 лютого 2016 року становило 517 663, 00 грн) та 517 663, 00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позов підлягає частковому задоволенню зі зменшенням суми пені, а саме належить стягнути на користь ПАТ «Укрексімбанк» з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2006 року у сумі 20 672, 32 швейцарських франків (що за курсом НБУ станом на 01 лютого 2016 року становило 517 663, 00 грн) та 517 663, 00 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено за безпідставністю, враховуючи, що визначений позивачем розмір пені значно перевищує суму заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрексімбанк» відхилено. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Так як наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін грошового зобов`язання, зокрема пунктом 6.3 статті 6 кредитного договору, укладеного між сторонами, визначено, що він діє до повного виконання його сторонами взятих на себе зобов`язань. Під час розгляду справи, що переглядається, не вирішувалося питання щодо стягнення суми простроченої заборгованості за тілом кредиту, так як з цього питання вже прийнято рішення, яке перебуває на виконанні. Також позивачем під час звернення до суду з позовом не пред`являлися вимоги за правилами статті 625 ЦК України. Апеляційний суд зробив висновок, що з урахуванням обставин справи, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України і зменшено нараховану позивачем суму неустойки (пені), оскільки вона значно перевищує суму заборгованості за відсотками, розмір яких визначено позивачем з урахуванням триваючого невиконання відповідачем рішення суду відповідно до положень діючого кредитного договору, укладеного між сторонами.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року із застосуванням засобів поштового зв`язку, ПАТ «Укрексімбанк» просило скасувати заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені і судового збору, ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що судами неправильно застосовано положення частини третьої статті 551 ЦК України, зокрема не врахововано, що заявлена до стягнення пеня є значно меншою від розміру збитків, понесених банком, а тому до спірних правовідносин наведені правила не підлягають застосуванню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені, суди не навели обґрунтувань та зазначення мотивів зменшення розміру пені. Вважає поведінку відповідача, яка призвела до наявності заборгованості за кредитним договором, систематичним ухиленням від взятих на себе зобов`язань та від настання цивільно-правової відповідальності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення в цілому відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 серпня 2006 року між ВАТ «Укрексімбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрексімбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір.

Банк зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у валюті (швейцарські франки), що еквівалентно 396 900, 00 грн (за курсом купівлі швейцарських франків на момент видачі кредиту), за умови його повернення зі сплатою щомісячними платежами річних процентів згідно з обумовленим сторонами додатком № 1 до цього договору - графіком погашення кредиту.

Відповідач свої зобов`язання не виконував належним чином, допустивши заборгованість (за кредитом, процентами за користування кредитом та штрафними санкціями), що стягнута відповідно до рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2012 року у справі № 02/2- 740/12 за позовом Пат «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості станом на 30 травня 2012 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2013 року (справа № 753/4616/13-ц) задоволено позов ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків та штрафних санкцій за кредитним договором за період з 31 травня 2012 року до 01 березня 2013 року.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на наведене, враховуючи, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання пред`явленням судової вимоги позичальнику у 2012 році, Верховний Суд вважає, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі, а тому доводи заявника про порушення правила частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру пені також у спірних правовідносин також не підлягають врахуванню судом.

Верховний Суд врахував, що із касаційною скаргою звернувся виключно банк, а відповідач рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржував, а отже погодився з ними, тому оскаржувані судові рішення підлягають перегляду лише в межах доводів касаційної скарги ПАТ «Укрексімбанк» та в межах оскарження рішень судів заявником.

Верховний Суд виходить з того, що під час перегляду судових рішень в касаційному порядку суд, за загальним правилом, не вправі приймати рішення, яке погіршуватиме правовий та фактичний стан тієї сторони (особи), яка звернулася до суду касаційної інстанції зі скаргою із застосуванням тих доводів та мотивів, що не були наведені протилежною стороною під час розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Укрексімбанк» підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга ПАТ «Укрексімбанк» без задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року у частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за пенею залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко