Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 754/3820/15-ц

провадження № 61-7855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» - Павлюк Антоніни Анастасіївни, на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Шевчука О. П. від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., від 23 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 17 квітня 2012 року між ПАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 11/12- UAN-CK в національній валюті в розмірі 8 000 000 грн зі сплатою 25 % річних за час користування грошовими коштами, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування коштами.

Зазначено, що кредит надано позичальнику на строк до 10 жовтня 2012 року, а факт отримання кредиту підтверджується заявами на видачу готівки.

Посилаючись на те, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 26 січня 2015 року становить 513 156 грн 07 коп., з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 241 931 грн 03 коп., прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 14 108 грн 97 коп., пеня за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості з 25 вересня 2013 року по 26 січня 2015 року - 236 124 грн 69 коп., пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період часу з 25 вересня 2013 року по 26 січня 2015 року - 20 991 грн 38 коп., позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача указану кредитну заборгованість.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року в задоволенні позову уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за клопотанням відповідача ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, яка не була проведена, оскільки позивач не надав для дослідження оригінали заяв на видачу кредитів та заяв на видачу готівки. Відповідно до статті 146 ЦПК України, у редакції, яка була чинна на момент розгляду справи, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього експертизу провести неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні. Судом указано, що ненадання позивачем оригіналів документів, які підлягали експертному дослідженню відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, унеможливило проведення судово-почеркознавчої експертизи, у зв'язку із чим факт отримання спірних грошових коштів ОСОБА_1 позивачем не доведено.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу Павлюк А. А., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ КБ «Експобанк» відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ КБ «Експобанк» - Павлюк А. А., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Указано, що кредитний договір між банком та відповідачем було укладено. Суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не зазначили жодної норми права, на підставі якої суди відмовили позивачу у позові. Матеріали справи містять заяви відповідача на видачу траншів кредиту та заяви на видачу готівки, які, на думку скаржника, залишені поза увагою судів. ОСОБА_1 визнавав факт підписання кредитного договору, що, як указано скаржником, є підставою для задоволення позову в даній справі. Висновок експерта для суду не є обов'язковим, оскільки має досліджуватися у сукупності з іншими доказами. Скаржник указав, що ОСОБА_1 не довів факт неотримання кредитних коштів, у зв'язку із чим має обов'язок погасити кредитну заборгованість.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що позивач надав копію договору про відкриття кредитної лінії № 11/12-UAN-CK від 17 квітня 2012 року, за умовами якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредиту лінію та надає позичальнику кредит у межах кредитної лінії, що становить 8 000 000 грн на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання строковості, повернення та платності.

Строк надання указаного кредиту визначено до 10 липня 2012 року.

Позивач надав копію угод № 1, 2 та 3 до спірного кредитного договору від 17 квітня 2012 року, 18 квітня 2012 року та 19 квітня 2012 року відповідно, які укладені між банком та позичальником.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заперечував факт підписання зазначеного договору та додатків до нього, однак в дату пізнішу, ніж зазначено в угодах.

Також, відповідач заперечував факт отримання ним коштів за угодою.

В підтвердження отримання ОСОБА_1 кредиту позивачем надано суду копії заяв на видачу готівки від 17 квітня 2012 року, 18 квітня 2012 року та 20 квітня 2012 року.

Заперечуючи належність підпису на зазначених документах йому, ОСОБА_1, просив суд призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити, зокрема питання: ним чи іншою особою виконано підписи на заявах про видачу готівки за кредитним договором та інших документах.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, яка не була проведена.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, згідно частини першої статті 143 ЦПК України у відповідній редакції для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Наслідки ухилення від участі в експертизі були визначені у статті 146 ЦПК України у відповідній редакції, згідно з якою у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Разом з тим, обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з вимогами частин першої-третьої статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно частини четвертої статті 60 ЦПК України в указаній редакції доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з частиною першою статті 638, частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України).

Однак кредитний договір, спір щодо якого виник у даній справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Судами установлено, що факт підписання спірного кредитного договору та додатків до нього визнавався ОСОБА_1

Крім того, згідно досліджених судами попередніх інстанцій матеріалів справи частина кредитних коштів за спірним кредитом на виконання умов такого договору погашалася.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій, у порушення чинних на момент розгляду справи статей 212, 215, 303, 315 ЦПК України у відповідній редакції на указані положення закону та пояснення відповідача уваги не звернули, не встановили належним чином обставини укладення спірного кредитного договору, а також не з'ясували ким здійснювалось часткове погашення кредитної заборгованості, помилково обмежившись виключно посиланням на статті 146 ЦПК України в указаній редакції, у зв'язку із чим дійшли передчасних висновків у справі.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Верховний Суд вважає, що доводи позивача щодо визнання відповідачем факту підписання ним кредитного договору, а також щодо часткового погашення кредитного договору, є важливими і такими, що можуть прямо вплинути на результат розгляду справи, а тому не можна погодитися з відсутністю в рішенні судів першої та апеляційної інстанцій будь-яких аргументів стосовно відмови в прийнятті судом цих доводів позивача, оскільки суди не встановили усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне застосування норм закону при вирішення даного спору.

Згідно вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений права установлення необхідних фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє суд касаційної інстанції процесуальної можливості ухвалити у даній справі нове рішення.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» - Павлюк АнтоніниАнастасіївни, задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик