ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2019 року

м. Харків

Справа №619/1238/17

Провадження № 22-ц/818/1740/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач ОСОБА_1

Представник позивача ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3

Представник Відповідача Кубар Андрій Вікторович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 січня 2019 року, (суддя першої інстанції Калмикова Л.К.),-

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом і просив суд розірвати договір довічного утримання укладений між ним та відповідачем та визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а також зняти заборону на відчуження нерухомого майна зазначеного у договорі довічного утримання.

Позов мотивований тим, що у листопаді 2013 року зі своєю донькою ОСОБА_3 уклав договір довічного утримання, згідно умов якого відповідач зобов'язувалася виконувати його розпорядження, передбачені договором, і в разі його смерті набуває право власності (в повному обсязі - розпоряджатися ним на свій розсуд) на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У позовній заяві зазначав, що за згодою сторін на набувача ОСОБА_3 покладалися обов'язки щодо довічно повністю утримувати ОСОБА_1, забезпечувати його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігаючи в його безкоштовному довічному користуванні вказаний в договорі жилий будинок з будівлями, а також була встановлена сума щомісячного матеріального забезпечення у розмірі 180 грн. на додаткові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач протягом декількох років практично не виконує умови укладеного договору довічного утримання, зазначає, що за всі комунальні послуги сплачує сам.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано будь-яких належних доказів того, що відповідачем не виконуються вимоги зазначені у договорі довічного утримання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргоюв якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного законодавства не звернув уваги на той факт, що укладений договір довічного утримання не виконується не тільки належним чином, а не виконується взагалі.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу виконання нею договору довічного утримання.

В апеляційній скарзі позивач вказує про те, що відповідач після ухвалення рішення 29 січня 2019 року вперше направила на його ім'я поштовий переказ у розмірі 1000 грн.

До апеляційного суду надійшов відзив від відповідача, в якому вона просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу вважає необґрунтованою та такою що задоволенню не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що єдиний мотив позивача звернення з даним позовом, це його надумані побоювання що його зять - чоловік відповідачки забере будинок в якому позивач проживає, крім того звертає увагу суду на те, що протягом чотирнадцяти років не звертався до суду з подібним позовом, позивач з жовтня 2018 року зовсім відмовився отримувати будь-яку допомогу. Матеріали справи містять клопотання про допит свідків у даній справ.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам. Висновок суду не відповідає обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 12 листопада 2003 року було укладено договір довічного утримання, який посвідчено державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Маренич Г.П. за реєстровим номером №2-3702. Взамін позивач передав відповідачу у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Харківська область, м.Дергачі, провул. Чайковського,10-б (а.с. 8).

Четвертим пунктом договору довічного утримання, відповідач ОСОБА_3 зобов'язалася довічно повністю утримувати позивача ОСОБА_1, забезпечувати його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою зберігаючи і його безкоштовному довічному користуванні вказаний у договорі жилий будинок з будівлями.

Грошова оцінка матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена у договорі сторонами у 180 грн. кожного місяця.

Разом з тим п.5 даного договору передбачено, що договір може бути розірвано за згодою сторін, а у разі невиконання набувачем майна своїх обов'язків згідно умов договору, договір може бути розірваний однією зі сторін в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст.ст. 744, 746 ч.1, 749 ч.1, 751, 755 ч. 1 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я.

У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Пунктом 1 частини 1 статті 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежне виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 756 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія виходить з того, що матеріали справи не містять доказів щодо належного виконання відповідачем договору довічного утримання, які підтверджують той факт, що відповідач по справі неналежним чином здійснювала свої обов'язки за договором, а відтак відчужувач має право на застосування приписів п. 1 ч. 1 статті 755 ЦК України.

Таким чином, з огляду на норми законодавства та на встановлені обставини справи, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Судовим розглядом достовірно встановлено порушення прав позивача, який не отримав за договором те, на що він розраховував.

З урахуванням обставин справи, вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки зазначені доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, матеріали справи належного виконання договірних відносин не містять, тому колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Нормативне закріплення принципу свободи договору знайшло у ст.627 Цивільного кодексу України і полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вільність укладення договору визначається тим, що особа договору на власний розсуд вирішує питання про вступ у договірні відносини. Це, зокрема, передбачає відсутність примусу на вступ до певних договірних відносин. Сторони самостійно, незалежно один від одного і від держави вправі вирішувати питання про вступ між собою у договірні відносини.

Щодо клопотання про допит свідків, яке міститься в матеріалах справи, судова колегія вважає, за потрібне зазначити наступне.

В суді першої інстанції інтереси відповідача представляв адвокат Кубар А.В. (а.с. 96), який приймав участь у судових засіданнях і після прослуховування диску з аудиозаписом судових засідань (а.с. 103) встановлено, що клопотань про допит свідків не заявляв.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Будь-яких доказів поважних причин неможливості звернення до суду першої інстанції з таким клопотанням, апеляційному суду не надано, тому заявлене клопотання судова колегія залишила без задоволення.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір за звернення з позовом 704,80 грн. (а.с.3) та за подачу апеляційної скарги в сумі 7778 грн 40 коп., всього 8483,20 грн.

Керуючись ч.1 ст. 141, ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 січня 2019 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями - задовольнити.

Договір довічного утримання від 12 листопада 2003 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Маренич Г.П. за реєстровим номером №2-3702 розірвати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8483 (вісім тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 20 коп..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 5 квітня 2019 року