Справа № 302/1055/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача: Готри Т.Ю.,

суддів - Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.

з участю секретаря - Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 6 листопада 2018 року, повний текст складено 12.11.2018 року, ухваленого суддею Гайдур А.Ю., в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 право власності на який за нею в цілому зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.10.2017 року, номер запису 22645250, підстава виникнення права власності рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.08.2017 року.

Право власності на вказаний будинок вона отримала в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У 2014 році ще за життя ОСОБА_6, з її дозволу, у вказаному будинку було зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, який є чоловіком онучки ОСОБА_6, а її доньки - ОСОБА_5

Отже, відповідач ОСОБА_2 у зазначеному будинку зареєстрований з серпня 2014 року, але фактично не проживає у ньому з липня 2017 року і по теперішній час.

Як їй відомо, на даний час, відповідач разом зі своєю дружиною та дітьми проживає у житловому будинку АДРЕСА_2

Вона декілька разів зверталася до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації у будинку, на що останній категорично відмовлявся. Отже, своїми діями відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 не є членом її сім»ї і не був членом сім»ї ОСОБА_6, яка була власником будинку на момент реєстрації місця проживання відповідача в будинку; що відповідач понад шість місяців без поважних причин не проживає у належному їй на праві власності будинку, а також не бере участі у витратах по утриманню будинку, прибудинкової території та проведенні ремонту; небажання відповідача добровільно знятися з реєстрації місця проживання у будинку і зареєструватися за фактичним місцем проживання, чим порушує її права як власника будинку, просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 6 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, поданій його представником ОСОБА_3, просить скасувати зазначене рішення як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує на те, що у належному позивачці будинку він не проживає з поважних причин, так як позивачка створює йому перешкоди у користуванні цим будинком, зокрема забрала ключі від вхідних дверей цього будинку, в якому знаходяться його речі, постійно вчиняє з ним сварки та не впускає його в будинок, у зв»язку з чим він неодноразово звертався до правоохоронних органів. А доказом його наміру проживати у цьому будинку є здійснений ним ремонт будинку ще за життя попереднього власника ОСОБА_6 на суму біля 100000 гривень. За наведених обставин вважає, що суд помилково дійшов висновку про його не проживання у вказаному будинку понад шість місяців без поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач в особі представника адвоката Рішко С.І. просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності, так як вона не забирала ні від відповідача, ні від його дружини ключів від належного їй на праві власності будинку і жодним чином не перешкоджала їм у користуванні цим будинком, який вони залишили добровільно, взявши із собою всі свої речі, з якого їх ніхто не виганяв. З липня 2017 року відповідач жодним чином не виявляв бажання і не вчиняв жодних дій на збереження свого права користування будинком НОМЕР_1.

У судовому засіданні 04.03.2019 року позивачка ОСОБА_4 та її представник Рішко С.І. апеляційну скаргу відповідача не визнали, просили рішення суду залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 27.03.2019 року, позивач ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_2 і третя особа ОСОБА_5 не з»явилися, хоча про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (під розписку), а тому їх неявка згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_4, її представника Рішко С.І., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 право власності на який за нею в цілому зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.10.2017 року, номер запису 22645250, підстава виникнення права власності рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.08.2017 року. Вказана обставина стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2017 індексний номер витягу 99213472 (а.с.9).

Право власності на вказаний будинок позивачка отримала в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що стверджується рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.08.2017 року, яке набрало законної сили (а.с.7).

У 2014 році ще за життя ОСОБА_6, з її дозволу, у вказаному будинку було зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, який є чоловіком онучки ОСОБА_6, а її доньки - ОСОБА_5

Отже, відповідач ОСОБА_2 у зазначеному будинку зареєстрований з серпня 2014 року, але фактично не проживає у ньому з січня 2018 року і по теперішній час. Вказана обставина стверджується показами свідка ОСОБА_5 (дружини відповідача ОСОБА_2), які містяться у рішенні Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07.05.2018 року, що набрало законної сили (а.с.8).

Зазначений будинок відповідач залишив добровільно і перейшов проживати разом зі своєю дружиною та дітьми у житловий будинок АДРЕСА_2 що стверджується листом сільського голови Верхньобистрянської сільської ради від 31.10.2018 року №116/02-26 щодо фактичного проживання ОСОБА_2 у вказаному будинку (а.с.53).

Факт не проживання відповідача у будинку позивачки стверджується довідкою, виданою виконкомом Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району 10.08.2018 року за №543, з якої слідує, що ОСОБА_2, який перебуває на реєстраційному обліку у АДРЕСА_1, не проживає за цією адресою. А також актом від 01.02.2018 року, складеним ОСОБА_4 у присутності мешканців села, який посвідчений сільським головою та секретарем Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району, з якого слідує, що відповідач не проживає у будинку позивачки (а.с.10-11).

Отже, матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у належному позивачці житловому будинку не проживає з січня 2018 року по теперішній час, і доказів того, що позивачкою відповідачу створюються будь-які перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком, матеріали справи не містять. Не є таким доказом лист Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції від 30.10.2018 року, оскільки відомості, які в ньому містяться, стосуються подій, які мали місце у 2016-2017 роках, тобто до січня 2018 року (часу з якого відповідач не проживає у будинку позивача).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач ОСОБА_2 не користується належним позивачці житловим будинком більше шести місяців без поважних причин.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються положення статей 71, 72 ЖК УРСР.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 не користується належним позивачці житловим будинком більше шести місяців без поважних причин, суд першої інстанції правильно визнав його таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідача без задоволення, оскільки суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 3 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач :

Судді :