Номер провадження: 22-ц/813/7535/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката Ганчука П.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,

встановив:

20 листопада 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Російської Федерації простягнення моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, в розмірі по 1 129 646,63 грн., що є еквівалентом 35 000 євро на кожного.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 рокупровадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України було закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставлять питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року про закриття провадження у справі, та постановлення нової, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив із вимог п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, посилаючись на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд вважає, що такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Так, в порушення вимог, передбачених ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, не вказав до суду якої юрисдикції слід звернутись позивачу із даними позовними вимогами.

Крім того, постановляючи оскаржувану ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що справи за позовами про відшкодування моральної шкоди не підпадають під дію ст. 12 Конвенції ООН, отже на вказані справи не розповсюджується обмеження імунітету Російської Федерації від юрисдикції при розгляді в Приморському суді м. Одесі.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується частково, з огляду на наступне.

Так, суд обгрунтовано виходив із того, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом, відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України, визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право» від 2005 року № 2709-ІV, який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом

Часиною 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Тобто, Законом України «Про міжнародне приватне право» встановлений судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Так, суд правильно виходив із того, що найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах - внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб або органів.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (скарга № 15869/02) було зазначено, що «застосування абсолютного імунітету Держави, упродовж багатьох років, поступово послабшало. У 1979 році Комісія міжнародного права отримала завдання систематизувати і поступово розвинути міжнародне право у сфері юрисдикційного імунітету держав та їхньої власності. У 2000 році Генеральна Асамблея ООН прийняла Конвенцію про юрисдикційні імунітети держав та їх власності» (п. 64).

У відповідності до ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держав 1972 року (підписана державами членами Ради Європи) держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції у суді держави, що є стороною вказаної конвенції, якщо судовий розгляд стосується відшкодування шкоди здоров`ю або майну, якщо вони є наслідком події, яка мала місце на території держави, де здійснюється судовий розгляд.

Україна є членом Ради Європи з 09 листопада 1995 року, однак казана конвенція Україною до теперішнього часу не підписана та не ратифікована.

Аналогічна норма міститься у ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2000 року (в подальшому Конвенція ООН). Україною вказана конвенція підписана 02 грудня 2004 року, однак до теперішнього часу не ратифікована.

Можливість застосування судами України норм, які містяться в Конвенції ООН, зазначено у Рішенні ЄСПЛ від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» (скарга № 36703/04). Вказані норми застосовуються відповідно до звичайного міжнародного права, навіть якщо відповідна держава і не ратифікувала Конвенції ООН, за умови, що вона не виступила проти неї (див. рішення ЄСПЛ по справам «Чудак» (Cudak), пункти 66-67; « ОСОБА_3 -Лейл» (Sabeh El ОСОБА_4 ), пункт 54, та «Валлісхаузер проти Австрії» (Wallishauser v. Austria), пункт 60).

Як було зазначено, Конвенція ООН Україною не ратифікована, але не заперечувала проти неї, та у 2004 році Конвенція ООН була підписана Україною.

Таким чином, можна стверджувати, що положення Конвенції ООН застосовуються відповідно до звичайного міжнародного права як кодифікований звід звичайних норм міжнародного права і суд повинен приймати даний факт до уваги при розгляді питання про те, чи було дотримано права на доступ до суду за змістом п. 1 ст. 6 Конвенції«Про захист прав людини і основоположних свобод», а саме: «Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків ... має право на справедливий ... розгляд справи ... судом ... ».

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 25 січня 2019 року по справі № 796/165/18.

Російська Федерація підписала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року. Концепцію обмеженого юрисдикційного імунітету держави викладено у Федеральному Законі Російської Федерації від 03.11.2015 року № 297-ФЗ «Про юрисдикційні імунітети іноземної держави та майна іноземної держави у Російській Федерації».

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року).

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в даному випадку слід застосувати положення Конвенції ООН відповідно до звичайного міжнародного права як кодифікований звід звичайних норм міжнародного права.

При цьому суд виходив із того, що згідно ч. 1 ст. 7 Конвенції ООН Держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави щодо будь-якого питання або справи, якщо вона явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи в силу: міжнародної угоди, письмового договору або заяви в суді або письмового повідомлення в рамках конкретного розгляду.

Якщо відповідні держави не домовилися про інше, як зазначено у ст. 12 Конвенції ООН, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування в разі смерті або заподіяння тілесного ушкодження будь-якій особі або нанесення шкоди майну або його втрати в наслідок дії або бездіяльності, яке імовірно, може бути присвоєно державі, якщо така дія або, бездіяльність мали місце повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії або бездіяльності, перебував на цій території в момент цієї події або бездіяльності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що матеріалами справи не підтверджується наявність будь-якої підстави обмеження імунітету Російської Федерації від юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції ООН, оскільки справи за позовами про відшкодування моральної шкоди не підпадають під дію ст. 12 Конвенції ООН.

Однак, повністю з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається у попередньому засіданні відповідно до статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, у тому числі у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України (п.3).

У відповідності до статті 8 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї від 10 грудня 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

На підставі статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп роз`яснено, що ч.1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Обсяг цивільних процесуальних прав та обов`язків визначається цивільно-процесуальним законом. До цивільних процесуальних прав належить, зокрема, право на доступ до суду і засобів судового захисту, а також право на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.

Із поданої позовної заяви вбачається, що позовні вимоги заявлені до іноземної держави Російської Федерації, з посиланням на те, що внаслідок збройної агресії останньої, позивачі втратили житло та майно, не мають можливості проживати на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Стаханов Луганської області, що стало причиною їх вимушеного переселення, у зв`язку з чим їм завдано моральну шкоду.

Виходячи з того, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач обґрунтовує діями Російської Федерації внаслідок збройної агресії проти України та окупацією Російською Федерацією частини території України, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, у тому числі втратою права власності на нерухоме майно, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд помилково вважав, що на відповідача поширюється судовий імунітет.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її спростовують, оскільки ухвалу постановлено не у відповідності до вимог процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра