ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1828/19 Справа № 175/548/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Новік Л.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, витрачених на утримання сумісного майна

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, витрачених на утримання сумісного майна, під час розгляду справи позовні вимоги уточнила, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 30 вересня 1998 року відповідачка ОСОБА_2 придбала за договором купівлі-продажу, укладеного між нею та її чоловіком на той час, ОСОБА_3, 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Починаючи з 1998 року і по теперішній час ОСОБА_2 не проявляла жодних дій, спрямованих на підтвердження свого права і взагалі не цікавилася своєю власністю, участі в утриманні власності не приймала і до грудня 2015 року взагалі не з'являлася у будинку, а з'явилась лише після того, як вона, позивачка, за власні кошти та власною працею добудувала незакінчений будинок, здійснила значні поліпшення в ньому, провела водопровід та водовідведення, газопостачання та облаштування огорожею подвір'я. Хоча як власниця, відповідачка повинна була опікуватися належним утриманням у первісному стані тих будівельних матеріалів і конструкцій, з яких складався незавершений будівництвом будинок, оскільки при неналежному догляді навіть ці будівельні матеріали були б втрачені. Всі ці роки позивачка сплачувала власні кошти за обігрів цих будівельних матеріалів, за забезпечення їх від втрати внаслідок атмосферних опадів та інших негативних явищ, оскільки при нездійсненні опалення швидко руйнуються дерев'яні перекриття, цегла, фундамент та інші елементи будинку. З цією метою у 2006 році вона змушена була за власні кошти здійснити побудування газопроводу до будинку та опалення у будинку, встановити газовий котел та лічильник. Оскільки внаслідок негативних атмосферних явищ (град) майже повністю було зруйновано шиферний дах на будинку, вона змушена була замінити увесь дах на інший із застосуванням бітумної черепиці, яка є найбільш придатною проти таких явищ, як град чи дощі. Відповідачка не здійснила жодних дій по належному утриманню своїх будівельних матеріалів. У добровільному порядку відповідачка відмовляється сплатити їй понесені витрати у розмірі 1/2 їх частини. Витрати складаються із: заміни даху на будинку в сумі вартості матеріалів і робіт - 96 031,18 грн., побудування газопроводу до будинку - 20 204,00 грн., газифікації будинку - 14 000,00 грн., встановлення газового котла - 6 000,00 грн., встановлення опалення будинку та вартість робіт 89 048,00 грн., оплати за газопостачання - 17 977,39 грн. Загальні витрати складають суму 243 260,57 грн., 1/2 частина яких складає 121 630,29 грн. Оскільки витрачені нею кошти на утримання сумісного майна на тепер зазнали знецінення і у разі задоволення заявленого нею позову вона отримує в повній мірі відшкодування всіх збитків, вважає за необхідне стягнути з відповідачки на її користь вказані витрати з урахуванням індексу інфляції за період з 2006 по 2015 роки, який у відповідності до офіційних повідомлень компетентних органів України склав 3,668%. Тому, з урахуванням індексу інфляції, витрати на заміну даху на будинку складають 352 242,37 грн.; витрати на побудування газопроводу до будинку 74 108,27 грн.; газифікація будинку - 51 352,00 грн., встановлення газового котла 22 008,00 грн. Без урахування індексу інфляції підлягають витрати на встановлення опалення у будинку 89 048,00 грн., оплату за користування газом 17 977,39 грн. Таким чином загальна сума витрат складає 606 736,03 грн., а 1/2 частина витрат складає 303 368,02 грн. Просила суд позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 1/2 частину матеріальних витрат в сумі 303 368,02 грн., здійснених нею на утримання будинку АДРЕСА_1 (а.с. 1-4, 111-114 том 1).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, витрачених на утримання сумісного майна, відмовлено (а.с. 124-126 том 2).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 158-163 том 2).

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду, виключивши з мотивувальної частини судового рішення посилання на те, що вона є власником 1/2 частини незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 та зазначивши, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку за вказаною адресою, а відповідачка - власником іншої 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 137-141 том 2).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником 1/2 частини незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.09.1998 року, посвідченого 30 вересня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Юрченко Л.Л., копією рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.03.2000 року.

Позивачка ОСОБА_5 є власником іншої 1/2 частини незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно договору № 1007 на виконання робіт від 01.08.2007 року, акту прийому-передачі виконаних робіт №10 від 15.08.2007 року, вбачається, що ОСОБА_1 витратила на реконструкцію даху на житловому будинку АДРЕСА_1 9 6031,00 грн. (а.с. 16-17, 19-20 том 2).

На підтвердження витрат 20 204,40 грн., затрачених на проведення газопроводу низького тиску для газифікації жилих будинків АДРЕСА_1, позивач надала розрахунок, складений ТОВ «Енергія М», з якого вбачається, що газифікація здійснювалася у 2006 році (а.с. 30 том 1).

Згідно копії чеку від 16.08.2006 року вбачається, що вартість газового котла склала 6 000,00 грн. (а.с. 31 том 1).

Витрати на газифікацію вищевказаного житлового будинку склали 14 000,00 грн., що підтверджується договором № 159111/06 від 06.10.2006 року (а.с. 32 том 1).

В матеріалах справи є накладна № 729 від 10.05.2006 року на придбання товарів для встановлення опалення на суму 66 548,56 грн. Прізвище замовника не вказано (а.с. 34 том 1).

На підтвердження витрат, здійснених на оплату користування газом, позивачем надано копії квитанцій, які охоплюють період з 2007 - 2015 роки (а.с. 215-230 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості та посилався на те, що звернувшись з позовними вимогами про стягнення витрат на заміну даху будинку, побудування газопроводу, газифікацію в будинку, встановлення газового котла, встановлення опалення будинку, витрат на оплату за газопостачання у період 2007-2013 роки, позивач пропустила трирічний строк позовної давності для звернення за захистом своїх порушених прав, тоді як відповідач, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України подала заяву про застосування строків позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на оплату за газопостачання за період з 2013 року по 2015 роки, суд першої інстанції посилався на необгрунтованість заявлених вимог та визнав їх такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Однак, із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно ст.151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом Української РСР.

Отже, правовідносини власників житлових приміщень з утримання житлового приміщення регулюються нормами ЦК України та законодавства, яке регулює користування житловими будинками та прибудинковими територіями.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 25 червня 1996 року ОСОБА_1 і ОСОБА_6 належало по 1/2 частці незакінченого будівництвом будинку готовністю 66 % (а.с. 210 том 1 ).

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., та рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2000 року ОСОБА_2 є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 61 том 2).

Позивачка ОСОБА_5 є власником іншої 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Отже, сторони по справі є співвласниками вищевказаного будинку на праві спільної часткової власності.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач, як співвласник будинку, надавала згоду на заміну даху будинку, побудування газопроводу, газифікацію в будинку, встановлення газового котла, встановлення опалення будинку, а тому вимоги позивача щодо відшкодування відповідачкою частини понесених нею втрат на вказані роботи у житловому будинку АДРЕСА_1 є безпідставними.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення нею матеріальних витрат на вказані суми на утримання будинку АДРЕСА_1.

Так, за побудування газопроводу до будинку позивачка просила стягнути кошти в розмірі 20 204 грн., при цьому на підтвердження проведених нею витрат надає лише додаток до договору (договірна ціна на будівництво газопроводу для газифікації жилих будинків № АДРЕСА_1, зроблене у 2006 році), складений ТОВ «Енергія М», який ніким не засвідчений та ніякого договору та доказів оплати за цим договором та проведеними роботами позивачем не надано, а тому наданий розрахунок не може свідчити про реальний розмір витрачених позивачем коштів. До того ж, з цього додатку вбачається, що він складений для будівництва газопроводу житлових будинків АДРЕСА_1, тоді як відповідач є співвласником лише частини будинку АДРЕСА_1 (а.с. 30 том 1).

Крім того, з наданого позивачем договору № 159111/06 від 06.10.2006 року на виконання монтажних робіт по газифікації також вбачається, що предметом договору є газифікація об'єктів, що знаходяться за адресою: будинок АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_1 , та поза текстом цього договору проставлена цифра 14 000 грн. (а.с. 32 том 1).

Також, з наданої відповіді на запит від 21.01.2008 року ВАТ по газопостачанню та газифікації "Дніпрогаз" вбачається, що монтажні роботи виконувались саме за адресами: АДРЕСА_2 та НОМЕР_1 (а.с. 101 том 2), а тому з наданого акту прийому-передачі цих робіт від 31.11.2006 року неможливо встановити, які матеріальні збитки реально понесені позивачем саме по дому АДРЕСА_1 (а.с. 104 том 2).

За встановлення опалення будинку та вартості робіт позивачка просила стягнути суму в розмірі 89 048 грн., на підтвердження чого надає накладну №729 від 10.05.2006 року, з якої неможливо визначити, хто був покупцем цього товару, а також неможливо встановити на який об'єкт це було використано (а.с. 34 том 1).

Стаття 322 ЦК України встановлює обов'язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки майно, яке перебуває на праві спільної часткової власності належить усім співвласникам, то останні зобов'язані нести витрати щодо управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів та інших обов'язкових платежів та нести відповідальність за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном, у межах своєї частки у праві спільної часткової власності. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом забезпеченням збереження його властивостей тощо.

При цьому позивачем не доведено, що встановлення газового котлу, проведення газопроводу, заміна даху було об'єктивно необхідними діями, а не здійснення поліпшень майна без згоди іншого співвласника на проведення таких дій.

Що стосується позовних вимог про стягнення витрат на оплату за газопостачання, колегія суддів вважає, що надані позивачем копії квитанцій є неналежними, оскільки через якість виготовлення вони не містять необхідної інформації для підтвердження такої сплати.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи є копія рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.06.2014 року, яким вирішено вселити ОСОБА_2 в будинок АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 всі ключі, від наявності яких залежить вільний доступ ОСОБА_2 у домоволодіння АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 забезпечити вільний доступ у домоволодіння АДРЕСА_1 осіб, які є членами родини ОСОБА_2 та осіб, діючих по довіреності від її імені (а.с.76-80 том 1).

Як вбачається з інформації про виконавче провадження № 49286240 щодо виконання вищевказаного рішення суду, згідно акту державного виконавця від 23.12.2015 року - стягувача ОСОБА_2 було вселено у домоволодіння (а.с. 87-88 том 1).

Отже, з вказаного рішення вбачається, що відповідачка не могла користуватись своїм майном у зв'язку з вчиненням їй перешкод з боку позивача у користуванні будинком АДРЕСА_1, а тому колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення з відповідача, як співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності житлового будинку, витрат на оплату газопостачання не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення понесених витрат на утримання сумісного майна не підлягають задоволенню у повному обсязі саме з підстав, зазначених вище, а тому, відповідно до роз'яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку " № 12 від 24.10.2008 року, вважає за необхідне змінити обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про про стягнення коштів, витрачених на утримання сумісного майна, оскільки відмова у задоволенні позову з підстав застосування позовної давності можлива у випадку наявності підстав для задоволення позову по суті.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо необхідності зміни рішення шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на те, що відповідач ОСОБА_2 є власником 1/2 частини незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 та зазначивши, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку за вказаною адресою, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, з договору купівлі-продажу від 30 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., вбачається, що відповідачка є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1. У п.1 договору зазначено, що житловий будинок належить ОСОБА_1, ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25.06.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори.

Зі змісту договору 25.06.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1982, в Новомосковському МБТІ 28.09.1998 року, вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних частинах належав незакінчений будівництвом житловий будинок з процентом готовності 66%, а також господарчі будівлі за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, АДРЕСА_1.

При цьому, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про реальний розподіл домоволодіння та земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння, виплату грошової компенсації встановлено, що відповідно до акту прийняття до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку та господарських побудов індивідуального забудовника за адресою АДРЕСА_1, станом на 16 вересня 1998 року, комісією було встановлено: будівництво будинку проводилось із 1996 року по 1998 роки, площа земельної ділянки 1000 кв.м. А- житловий будинок 2-поверховий, складається з 4-х кімнат, житловою площею 51 кв.м., загальною площею 84,9 кв.м., об`ємом будівлі 267 куб.м., площа забудови 45,3 кв.м., внутрішня висота житлових кімнат 2,8 м. Зовнішні розміри основної частини будинку 8,55 х 5,3 м та прибудови - 2,25 х 6,4 м. Фундамент бетон, стіни цегляні, покрівля шиферна, перекриття із залізобетону, підлога - лінолеум, опалення - котел, є електропостачання, каналізація - зливна яма. На ділянці також розташовані: гараж, літній душ, вбиральня та котельня.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 22.09.1998 року надавав доручення ОСОБА_3 на розпорядження 1/2 частиною незавершеного будівництвом будинку готовністю 66%, бо станом на 22.09.1998 року у ОСОБА_6 було зареєстровано право власності тільки на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку готовністю 66%. 16.09.1998 будівництво будинку було завершено, однак документи, а саме - акт введення до експлуатації було здано на реєстрацію до Новомосковського МБТІ для отримання довідки на відчуження, тому саме на 22 вересня 1998 року були документи, що підтверджували право власності на незавершений будівництвом будинок, а вже під час засвідчення договору дарування 30 вересня 1998 року було зареєстровано акт введення до експлуатації та отримано документи про повну готовність будинку до експлуатації та засвідчено договір дарування будинку на підставі наданих КП Новомосковське МБТІ документів.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 взагалі не приймала участі у добудуванні будинку із 1998 року по 2010 рік. Відповідно до обставин встановлених рішенням Дніпропетровського районного суду від 14 березня 2000 року, ОСОБА_1 продовжила проводити прибудови та переобладнання до будинку у 2000 році. В період з 1998 року по 2008 рік ОСОБА_1, без згоди ОСОБА_2, збудувала та ввела в експлуатацію за вказаною адресою прибудови «а1», тамбур «а2», прибудову «а3», гараж «Б» переобладнання під прибудову «А5», котельню «Д» під прибудову «а4», замощення «І», хвіртку №4, ворота №5, огорожу №6, 7, при цьому збільшена загальна площа на 58 кв.м., житлова площа зменшена на 0,8 кв.м., що вбачається з технічного паспорта на спірний будинок КП Дніпропетровського району «БТІ» від 05.11.2009 року, актом прийому в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами індивідуального забудовника №190 від 16.09.1998 року, витягом з рішення №38 від 17.03.2010 року про оформлення самочинно збудованих житлових, садових, дачних будинків, господарських будівель та переобладнання в житлових будинках та довідкою №97 від 29.09.2010 року про погодження прийняття об'єкта в експлуатацію.

Отже, встановлені судовим рішенням обставини свідчать про те, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., ОСОБА_2 придбала 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Однак, з 1998 року по 2010 рік у будинку АДРЕСА_1 проводились прибудови та переобладнання, при цьому матеріали справи не містять доказів, чи було зареєстровано право власності на ці прибудови та переобладнання, та за ким саме.

В матеріалах справи міститься відповідь КП Дніпропетровського району "Бюро технічної інвентаризації" від 12.01.2016 року, згідно якої станом на 31.12.2012 року архівної справи б/н, 9758 за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частини будинку за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.1998 року, посвідченого Юрченко Л.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу за реєстром № 3880, зареєстровано в Новомосковсьскому БТІ 02.10.1998 року за р. № 6954-36, та на підставі рішення Дніпропетровського районного суду від 14.03.2000 року, зареєстровано в Новомосковському БТІ 08.11.2001 за р. № 6954-36. Також зазначений опис майна станом на 05.11.2009 року з примітною щодо самовільних забудов (а.с. 63 том 2).

Доказів того, чи були зареєстровані ці самовільні забудови у встановленому законом порядку, а також того, чи робились в подальшому прибудови та переобладнання у вказаному будинку та чи були вони зареєстровані у встановленому законом порядку, матеріали справи не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни судового рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на те, що відповідач ОСОБА_2 є власником 1/2 частини незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 та зазначивши, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку за вказаною адресою, за відсутності відповідних доказів, що не порушує її право власності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, в іншій частині судове рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: