Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 березня 2019 року

м. Одеса

Справа № 521/12361/16ц

Провадження № 2/521/140/19

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Гуревського В.К.

за секретаря - Ардаковська А.О.,

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_5

Представник - Адабаш С.А.

Відповідач - Одеська універсальна товарна біржа «GIP»

в особі ліквідатора представника СПДІ у Приморському районі м. Одеси

Відповідач - ОСОБА_9

Представник - ОСОБА_39

Треті особи - ОСОБА_6. (на стороні позивача)

Представник - ОСОБА_7

ОСОБА_7 (на стороні позивача)

Треті особи - ОСОБА_2 . (на стороні відповідача)

ОСОБА_3 (на стороні відповідача)

ОСОБА_4 (на стороні відповідача)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справа за позовом ОСОБА_5 до Одеської універсальної товарної біржі «GIP» в особі ліквідатора представника СПДІ у Приморському районі м. Одеси, ОСОБА_9, за участі третіх осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійним, витребування майна з чужого незаконного володіння -

в с т а н о в и в:

До Малиновського районного суду м. Однеси позивач ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_9 , та просив визнати недійсним договір № 01/1232 купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, укладеного 03 грудня 2001 року на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Після зміни предмету позову, остаточного визначення кола відповідачів та третіх осіб за заявою від 10 липня 2018 р. ОСОБА_5 заявив вимоги за своїм позовом до Одеської універсальної товарної біржі «GIP» в особі ліквідатора представника СПДІ у Приморському районі м. Одеси, ОСОБА_9, за участі третіх осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнаннянедійсним договору № 01/1232 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений на ОУТБ «GIP» між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 03.12.2001 року; витребувати з володіння ОСОБА_9 та повернути у володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1; зазначити, що рішення суду є підставою для скасування всіх державних реєстрацій права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка здійснювалася на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04.04.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 ; на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 31.01.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 25.11.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини.

Договір № 01/1232 купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 грудня 2001 року на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 купівлі-продажу, по-перше, був укладений поза волею як продавця, так і покупця, по-друге, договір був укладений з порушеннях вимог цивільного законодавства, яке діяло на час укладення угоди, по-третє, майно вибуло з володіння власника поза його волею, тому підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння.

13.11.2001 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д.

14.11.2001 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності в КП «ОМБТІ та РОН». До 31.12.2012 року державна реєстрація в КП «ОМБТІ та РОН» була за ОСОБА_5 .

Ставши власником квартири у листопаді 2001 року, ОСОБА_5 не зміг вселитися у квартиру, оскільки попередній власник квартири ОСОБА_11 встановив замок на вхідні двері, чим перешкодив ОСОБА_5 користуватися квартирою, та звернувся до правоохоронних органів за захистом його права власності на квартиру. 31.01.2002 року за заявою ОСОБА_11 була порушена кримінальна справа № 8 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. У цій кримінальній справі ОСОБА_11 та ОСОБА_5 були визнані потерпілими.

10.02.2002 року в межах зазначеної кримінальної справи на квартиру був накладений арешт, квартира була опечатана і проводилося досудове слідство, за ходом якого ОСОБА_5 постійно спостерігав, звертаючись до правоохоронних органів та отримуючи відповіді про те, що про результати розслідування він як потерпілий буде повідомлений в установленому порядку.

23.09.2014 року, коли слідство ще тривало, ОСОБА_5. дізнався про те, що в його квартирі, яка була опечатаною та арештованою, проживають якісь невідомі особи, тому в той самий день він звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину (підтверджується талоном-повідомленням), в результаті чого було відкрито кримінальне провадження № 0004682, в якому ОСОБА_5 був визнаний потерпілим.

Протягом 2015 року, в результаті проведення слідчих дій, у зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_5. стали відомі наступні важливі обставини.

21.11.2013 року держреєстратором Зіборовою В.В. був скасований арешт на квартиру.

25.11.2013 року державним реєстратором Ковальською В.В. було зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_6 на підставі договору, укладеного 03.12.2001 року нібито між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та посвідченого на ОУТБ «GIP».

25.11.2013 року приватним нотаріусом Ковальською В .В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

31.01.2014 року приватним нотаріусом Марченко А.М. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

04.04.2014 року нотаріусом Панським А .В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_9

З цього приводу, протягом 2016-2017 років, ОСОБА_5 звертався до правоохоронних органів з заявами про скоєння злочинів, в результаті чого були відкриті кримінальні провадження № 0001767, № 0003754, № 0001726, № 0001852, № 0002357, № 0002223, № 0001727, а також звернувся до суду з позовами про визнання дій державних реєстраторів Зіборової В.В. та Ковальської В.В . протиправними та скасування прийнятих ними рішень про скасування арешту та про державну реєстрацію на ім`я ОСОБА_6

Досудове розслідування за порушеними кримінальними провадженнями ще триває. В кожному з них ОСОБА_5 є потерпілим.

Судами були ухвалені рішення, згідно з якими був встановлений факт неправомірного скасування арешту державним реєстратором Зіборовою В.В. (справа № 815/340/16) та факт незаконної реєстрації державним реєстратором-нотаріусом Ковальською В.В. прав на квартиру за ОСОБА_6 (справа №521/19397/16-ц).

Щодо вимоги про визнання договору недійсним.

На момент посвідчення оскаржуваного договору єдиним законним власником спірної квартири був ОСОБА_5 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 13.11.2001 року, який був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 14.11.2001 року і який до цього часу перебуває у ОСОБА_5 в оригіналі.

За даними КП «БТІ» ОМР станом на 31.12.2012 року державна реєстрація права на спірну квартиру була за ОСОБА_5 Державна реєстрація за ОСОБА_5 ніколи не припинялась, переходу державної реєстрації від нього до іншої особи не відбувалося, відтак станом на сьогодні він є власником квартири, оскільки єдиним підтвердженням права особи на нерухоме майно є державна реєстрація на це майно, що передбачено ст. ст. 182, 210, 334 ЦК України.

Однак біржовий договір від 03.12.2001 року, за яким ОСОБА_5 нібито продав свою квартиру ОСОБА_6 , порушив його право власності на спірне майно та призвів до фактичної втрати ним свого права власності на квартиру.

Спірний договір, який не був посвідчений нотаріально, не відповідає вимогам ст. 47, ст. 227 ЦК УРСР та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», що є підставою для визнання його недійсним, а тому таким, що не породжує наслідки, притаманні договору купівлі-продажу.

Згідно з наведеними правовими нормами договір купівлі-продажу квартири підлягав нотаріальному посвідченню. Про це також зазначено в вищевказаних ухвалах Верховного Суду України, відповідно до яких біржові договори купівлі-продажу квартири підлягають визнанню недійсними з підстав недотримання нотаріальної форми.

Оскаржуваний договір не відповідає вимогам ст. 225 ЦК УРСР та ст. 44 ЦК УРСР, які передбачають, що право продажу квартири належить власникові та договір повинен підписуватися особами, які його укладають, однак, зі змісту договору вбачається, що ані продавець ОСОБА_5 , ані покупець ОСОБА_6 не були присутніми під час посвідчення сумнівного договору, тому й не могли підписувати його.

При оформленні договору на ОУТБ «GIP» паспорти обох сторін - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були відсутні, про що свідчать неправильно вказані їх адреси, щодо ОСОБА_5 - АДРЕСА_1 , але ж у випадку пред`явлення його паспорту в договір була би внесена його справжня адреса АДРЕСА_16 ; щодо ОСОБА_6 - АДРЕСА_1 але ж у випадку пред`явлення її паспорту в договір була би внесена її справжня адреса - АДРЕСА_17

Договір не підписувався ОСОБА_5 , що підтверджується висновком експерта (т. 1, а.с.195-197).

Оскаржуваний договір не відповідає приписам ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат»; оскільки посвідчувався за відсутністю документів, які підтверджують право власності на відчужуване майно, про що свідчать наступні обставини: наявність у позивача оригіналу договору, за яким він 13.11.2001 року набув право власності на квартиру; відсутність дублікату цього договору, що підтверджується матеріалами нотаріального провадження щодо договору від 13.11.2001 року (т.1, а. с. 92-97); неотримання позивачем довідки-характеристики для відчуження квартири з КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи з КП «БТІ» ОМР (т. 2, а. с. 42-51).

Оскаржуваний договір не відповідає вимогам ст. 153 ЦК УРСР, оскільки ОСОБА_5 не досягав згоди з ОСОБА_6 ні по яких умовах, що підтверджується нездійсненням з боку ОСОБА_6 . державної реєстрації прав ані в КП «ОМБТІ та РОН» в період з 2001 по 2012 роки, ані в Державному реєстрі прав на нерухоме майно у 2013 році. Факт відсутності державної реєстрації за ОСОБА_6 свідчить про те, що остання не придбавала спірну квартиру, тому й не реєструвала своє право на цю квартиру.

Безпосередньо до ОСОБА_6 у позивача не має будь-яких претензій з приводу укладення цього договору, оскільки позивач переконаний, що ця особа не має ніякого відношення до договору, враховуючи, по-перше, надані нею показання під час допиту в якості свідка у кримінальному провадженні № 0004682 (протокол допиту наданий до справи), по-друге, нездійснення нею державної реєстрації договору, по-третє, неправильна її адреса в договорі свідчить про відсутність її паспорту, при цьому в договір внесена адреса, яка з`явилась в її паспорті лише у 2012 році. З цього приводу виникає питання до ОУТБ «GIP», яка зареєструвала сумнівний договір.

На виконання вимог, передбачених п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», додатково до вищеперелічених законів, яким не відповідає оскаржуваний договір, нижче наводиться перелік нормативних актів, яким також не відповідає цей договір: згідно п. 7 постанови КМУ «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України» від 22.01.1996 року № 118 печатка повинна містити ідентифікаційний код, однак, печатка, якою було посвідчено спірний договір не має коду; згідно пп. р п. 6 ст. 3 Декрету КМУ «Про державне мито» від 21.01.1993 року при посвідченні угод щодо нерухомого майна біржа стягує держмито в розмірі 1%, однак, в даному договорі стягнуто 0,1%, а саме замість 50 грн. сплачено 5 грн.; згідно п. п. 1.6 та 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних осіб від 09.06.1998 року даний договір підлягав державній реєстрації, однак, він не реєструвався ані в КП «ОМБТІ та РОН», ані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На підставі ст. 48 ЦК УРСР цей договір підлягає визнанню недійсним. Також з викладеного вбачається, що позивач вважає, що дії ОУТБ «GIP» щодо реєстрації оскаржуваного договору призвели до виникнення даного спору. Невідповідність цього договору вимогам законодавства обумовлена неправомірними діями виключно ОУТБ «GIP» та викликана порушеннями вимог закону з боку саме ОУТБ «GIP», тому єдина особа, якій належить відповідати за цим позовом в частині недійсності договору, є ОУТБ «GIP».

ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , які були раніше вказані відповідачами, не повинні відповідати за цим позовом, оскільки ОСОБА_6 , як і ОСОБА_5 , не була присутня під час посвідчення сумнівного договору, відтак, непричетна до нього, а ОСОБА_2 , яка підписала договір як експерт біржі, не може нести персональну відповідальність, оскільки знаходилась в трудових відносинах на підставі договору з ОУТБ «GIP».

Щодо вимоги про витребування квартири.

Недодержання нотаріальної форми договору і посвідчення ОУТБ «GIP» договору, який насправді не підписувався сторонами, свідчить про те, що квартира вибула з володіння ОСОБА_5 поза його волею і він може, згідно з положеннями чинного законодавства (ст. 387, 388 ЦК України), витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Для витребування майна з чужого незаконного володіння позивач повинен довести, що майно, яке належало йому на праві власності, вибуло від нього поза волею. Про вибуття квартири з власності ОСОБА_5 поза його волею свідчать ті обставини, що позивач не укладав договір з ОСОБА_6 , тобто не відчужував свою квартиру на її користь та його не підписував, що у відповідності до положень ст.ст. 44, 153 ЦК УРСР в ред. 1963 року є ознакою неукладення договору, отже, ОСОБА_19 не мав волевиявлення на відчуження квартири; арешт на квартиру, накладений постановою слідчого по кримінальній справі № 8 від 10.02.2002 року існував і існує до наступного часу, що підтверджується постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 року, яка набрала законної сили 07.07.2016 року, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державна реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_5 існує з 14.11.2001 року та по теперішній час, оскільки переходу права власності до ОСОБА_6 не відбувалося, адже ОСОБА_6 ніколи права власності на спірну квартиру не набувала, що підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2017 року, яке набрало законної сили 17.05.2018 року, а ОСОБА_5 свого права власності не позбавлявся, тому відчуження спірної квартири в період з 14.11.2001 року по теперішній час мало б відбуватися лише за його волевиявленням.

Доказами підтверджено, що ніякої угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо відчуження спірної квартири не вчинялось, тож, єдиним законним власником квартири був і є ОСОБА_5 , а перехід права власності до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 відбувся поза волею власника ОСОБА_5 , внаслідок чого було порушено його право власності на квартиру.

Щодо скасування реєстрацій.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України відновлення становища, яке існувало до незаконної державної реєстрації неіснуючого права за ОСОБА_6 , а в подальшому і за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 має відбуватися шляхом усунення відповідних наслідків такого порушення, в тому числі шляхом скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

За таких обставин та з урахуванням положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою захисту порушеного цивільного права ОСОБА_5 , разом з витребуванням майна з незаконного володіння ОСОБА_9 підлягають скасуванню рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за всіма особами, які без відповідних правових підстав набули право власності на спірну квартиру почергово після ОСОБА_6 , державна реєстрація за якою на теперішній час визнана протиправною та скасована. Цими особами є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9.

Представник відповідача Одеської універсальної товарної біржі «GIP» в особі ліквідатора представника СПДІ у Приморському районі м. Одеси в судове засідання не з`явився, повідомлявся у становленому законом порядку, відзиву на позов не подавав.

Представник відповідача ОСОБА_9 заперечував проти позову, посилаючись на такі обставини.

02.07.2018 р. у судовому засіданні представник позивача адвокат Адабаш С.А. подала до суду позовну заяву (змінену) від імені ОСОБА_5 від 02.07.2018 року, в якій позивач просить суд визнати недійсним договір № 01/1232 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений на ОУТБ «GIP» між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 03.12.2001 року; витребувати з володіння ОСОБА_9 та повернути у володіння ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1; зазначити, що рішення суду є підставою для скасування всіх державних реєстрацій права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка здійснювалася на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04.04.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 ; на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 31.01.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 25.11.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Відповідачами визначені: ліквідатор Одеської універсальної товарної біржі «GIP» представник СПДІ у Приморському районі м. Одеси, ОСОБА_9, треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а. с. 184-197, том 3). Ухвалою від 17 жовтня 2018 року суд прийняв до провадження зазначену позовну заяву (змінену) та продовжив провадження у справі (а. с. 226-228, том 3).

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У абзаці 2 п. 11 Постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Верховний Суд України також роз`яснив, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, у зв`язку з чим, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Звертаючись до суду, ОСОБА_5 стверджує, що був та є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності набув правомірно, зазначена квартира вибила з його власності поза його волею, а тому порушено його право на зазначену квартиру.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правомірність набуття права власності включає законність та добросовісність такого набуття.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2016 року у цивільній справі № 521/14976/15-ц за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_9 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ковальська В.В., про витребування майна із чужого незаконного володіння, а саме витребування квартири АДРЕСА_1, яке 15.09.2016 року набрало законної сили, було встановлено, що ОСОБА_5 не набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку, навпаки, ОСОБА_9 набула право власності на зазначену квартиру у встановленому законом порядку, тобто правомірно й не порушує права ОСОБА_5 на вказане майно, а тому у позові ОСОБА_5 було відмовлено у повному обсязі (а. с. 130-133, том 1).

З викладеного вбачається, що права ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 не порушені.

З вказаним судовим рішенням погодився апеляційний суд Одеської області, про що зазначено в ухвалі від 15.09.2016 року (а. с. 134-144, том 1), та Верховний Суд (Постанова від року, а. с. 96-103, том 3).

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи у господарській, цивільній, або адміністративної справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Встановлені судом вищевказані обставини не спростовані заявленими позивачем свідками: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , та ОСОБА_24 , які були допитані в якості свідків відповідно 26.09.2017 року, 25.10.2017 року та 29.11.2017 року, іншими особами у справі, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , тобто особами, які не брали участі у справі № 521/14976/15-ц, в якій таки обставини були встановлені.

Не спростовані зазначені обставини і жодним рішенням суду, наданими позивачем до справи, які приймалися в рамках адміністративного та кримінального судочинства ( а. с. 174- 176, том 1, а. с. 56-64, 73-74 том 2, а.с. 160-162, 167-171 том 3), що вбачається з їх змісту, а також іншими документами у справі.

Факт того, що права ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 не порушені, зазначено в інших судових рішеннях, що набрали законної сили, а саме: у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року по цивільної справі № 520/15610/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_25 про відшкодуванні шкоди (а. с. 91-92 том 3), яке 29.11.2017 року набрало законної сили, зазначено, що звернувшись з вказаним позовом позивач свої вимоги мотивував тим, що в результати незаконних дій ОСОБА_25 , йому завдано шкоду у розмірі вартості однокімнатної квартири, за яку він сплатив гроші 13.11.2001 року, проте квартиру не отримав. Своє порушено право позивач пов`язує з квартирою АДРЕСА_1. Під час розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача, про що зазначено на сторінки 4 у абзаці 3 вказаного рішення, у зв`язку з чим в задоволені позову ОСОБА_5 було відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою від 29.11.2017 року колегія судів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилила, рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року залишила без змін (а. с. 88-90 том 3), у касаційному порядку зазначені рішення ОСОБА_5 не оскаржувалися.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2017 року, яка ухвалена в рамках цивільної справи № 521/533/17 за позовом ОСОБА_6 до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно - Ковальської В .В., треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_27 , ОСОБА_9 , Одеська міська рада, про скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме рішень пов`язаних з квартирою № АДРЕСА_8 , та квартирою АДРЕСА_1, ОСОБА_5 було виключено із числа третіх осіб (а. с. 34 том 3).

Судом було встановлено, що інтереси та права ОСОБА_5 щодо вказаних квартир не порушуються, та судове рішення не може вплинути на його права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 258 ЦПК України, судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦПК, ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Тобто, вказана ухвала набрала законної сили 18 вересня 2017 року.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволені позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначена постанова Пленуму ВССУ до теперішнього часу не скасована, у зв`язку з чим надані у неї роз`яснення є чинними для судів з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства про виникнення, припинення, захист права власності та інших речових прав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2016 року по цивільній справі № 521/14976/15-ц, яке набрало законної сили 15.09.2016 року, було відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову про витребуванню квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_9 .

Таким чином, з 15.09.2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 правомірно набула ОСОБА_9 , у який виникає право звертатися до суду за захистом прав та інтересів, пов`язаних з вказаною квартирою.

З наведеного вбачається, що права ОСОБА_28 на квартиру АДРЕСА_1 , не порушені. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття рішення про відмову в позові.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14, в який зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволені.

Частиною 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно цивільного судочинства, відповідачем є та процесуальна особа, яка своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила права позивача та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до органу суду.

Так як зміст позову - це вказівка позивача на спосіб захисту вже порушеного права (ст. 16 ЦК України), позивач повинен вказати якими саме діями, з посиланням на докази цього, відповідач порушив його права чи інтереси.

Вимагає визнати недійсним договір № 01/1232 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений на ОУТБ «GIP» між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 03.12.2001 року; позивач подав позовну вимогу до ліквідатора Одеської універсальної товарної біржі «GIP» (ОУТБ «GIP»), але взагалі не зазначив які його права чи інтереси порушені саме відповідачем, якими діями відповідач порушив, не визнав чи оспорює права або інтереси позивача, та не надав жодного доказу на підтвердження цієї вимоги.

Позиція мотивується тим, що ліквідатор Одеської універсальної товарної біржі «GIP» є правонаступником ОУТБ «GIP», позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів з цього приводу, як і не надав жодного доказу щодо порушення його прав, свобод чи інтересів з боку саме ОУТБ «GIP».

Оскільки, позивачем не доведено порушення саме його прав відповідачем, тому, у відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п. 26 Постанови Пленуму від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховній Суд України роз`яснив, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Як, вбачається із договору № 01/1232 купівлі-продажу від 03.12.2001 року, якій позивач намагається визнати недійсним і матеріалів у справі, ліквідатор ОУТБ «GIP», як і безпосередньо ОУТБ «GIP», не є стороною договору, взагалі ні коли не були власниками або співвласниками квартири АДРЕСА_1 З наведеного вбачається, що ліквідатор ОУТБ «GIP» є неналежним відповідачем у справі.

За п. 8 Постанови Пленуму від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Верховний Суд України роз`яснив, що суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Факт того, що ліквідатор ОУТБ «GIP» є неналежним відповідачем підтверджується висловлюванням третьої особи ОСОБА_7 , яка 26.02.2019 року у судовому засіданні пояснила, що відповідно до вимог ст. 181 ЦПК України, не надіслала копії свого пояснення, як третьої особи на стороні позивача (а.с. 55-65 том 4), учасникам справи, а саме: ліквідатору ОУТБ «GIP», ОСОБА_2. , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тому, що останні не отримували раніше направлену їм кореспонденцію і є «мертвими душами».

З вищевикладеного також вбачається, що між позивачем та відповідачем відсутній об`єкт спірних правовідносин, а саме відсутній предмет спору, у зв`язку з тим, що під предметом спору розуміється об`єкт, благо, з приводу якого ведеться спір між позивачем та відповідачем, наприклад рухоме чи нерухоме майно, грошові кошті, права та обов`язки особи і т.д.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Щодо вимоги позивача про витребування квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_9.

Положення частини першої ст. 216 ЦК України (правові наслідки недійсності правочину) не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужено третій особі.Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15 та від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16.

Частиною першою ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

ОСОБА_5 вже звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_9 про витребування квартири АДРЕСА_1 , з підстав вибуття зазначеної квартири з власності ОСОБА_5 поза його волею (цивільна справа № 521/14976/15-ц). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2016 року, яке 15.09.2016 року набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено у повному обсязі (а.с. 130-133, 134-144 том 1).

Постановою Верховного Суду від 01.02.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_28 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року залишено без змін (а.с. 96-103 том 3).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду, ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Викликає сумнів у достовірності, наданий позивачем попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат (а.с. 204 том 3). Як, зазначено у наданому документі, вказаний розрахунок зроблений відповідно до умов Договору (без номеру) про надання правничої допомоги від 09.02.2018 року (а.с. 205 том 3), але у зазначеному договорі та наданої квитанції до прибуткового касового ордера (а.с. 206 том 3) не має номерів документів та печаток, а тому у розумінні статей 77, 78, 79 ЦПК України вказані документи не є належними, допустимими та достовірними доказами попередніх (орієнтовних) судових витрат позивача. У томі № 3 на сторінки 113 знаходиться ордер серії ОД № 253799 від 20.03.2018 р. року, з якого вбачається, що адвокат Адабаш С.А. надає правову допомогу ОСОБА_5 у справі на підставі Договору (без номеру) від 16.03.2018 року.

Третя особа ОСОБА_7 , яка також є представником третьої особи ОСОБА_6 , підтримала позовні вимоги ОСОБА_5 , погодился із правовою позицією адвоката позивача Адабаш С.А. щодо підстав недійсності правочину та витребування квартири з чужого незаконного володіння, просила їх задовольнити, надала пояснення, посилаючись на те, що права позивача порушені, оскільки гроші за квартиру він сплатив, нотаріально посвідчений договір уклав, реєстрацію свого права здійснив, тобто, виконав все, що вимагає закон від добросовісного набувача нерухомого майна, але квартиру не отримав, гроші назад не повернув.

Виходячи з того, що ОСОБА_5 де-факто є стороною договору, що оскаржується, хоча за його твердження він ніякі договори не укладав та квартиру ніколи не продавав, тому він автоматично має право на звернення до суду за захистом свого права. Спірний договір в законний порядок не укладався, а тому він не може залишатися дійсним та мати юридичну силу, а тому вимоги ОСОБА_5 щодо визнання цього договору недійсним мають бути задовлені.

Протягом тривалого часу ОСОБА_5 вчиняє дії щодо повернення свого майна після так званого «укладення» з ОСОБА_6 договору купівлі-продажу квартири, беззаперечно свідчать про те, що насправді ОСОБА_5 відчуження своєї квартири не здійснював, що ОСОБА_6 є вигаданим власником, ім`я якої було штучно внесено в підроблений біржовий договір, який було використано з метою позбавити ОСОБА_5 права власності на квартиру.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не зяївилися, повідомлялися у встановленому законом порядку, пояснень до суду не подавали.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд вважає позов таким, у якому необхідно відмовити з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів.

13 листопада 2001 року між ОСОБА_10 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу № 4186, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 4186.

Відповідно до умов якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності за ОСОБА_5 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 14 листопада 2001 року за № 140 - стор. 113- кн. 411 пр.

Відповідно до копії договору 03 грудня 2001 року між ОСОБА_5 , з однієї сторони, таОСОБА_6 , з другої сторони, був укладений договір № 01/1232 купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 на Одеській універсальній біржі «GIP». Відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності за ОСОБА_6 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 07 грудня 2001 року за № 140 - стор. 113- кн. 411 пр.

25.11.2013 року приватним нотаріусом Ковальською В. В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

31.01.2014 року приватним нотаріусом Марченко А.М. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

04.04.2014 року нотаріусом Панським А.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_9

Судами були ухвалені рішення, згідно з якими був встановлений факт неправомірного скасування арешту державним реєстратором Зіборовою В.В. (справа № 815/340/16) та факт незаконної реєстрації державним реєстратором-нотаріусом Ковальською В. В . прав на квартиру за ОСОБА_6 (справа №521/19397/16-ц).

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №521/7507/15-ц за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа - Одеська універсальна товарна біржа, про визнання цього договору купівлі-продажу недійсним.

31 серпня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси позов ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа - Одеська універсальна товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від № 01/1232 від 03 грудня 2001 року, зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі.

25 січня 2016 року Апеляційним судом Одеської області прийнято відмову ОСОБА_7 , ОСОБА_5 від позову з посиланням на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від № 01/1232 від 03 грудня 2001 року не був вчинений (а. с. 69-71), рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2015 року скасовано, а провадження по справі закрито.

ОСОБА_5 звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_9 про витребування квартири АДРЕСА_1 , з підстав вибуття зазначеної квартири з власності ОСОБА_5 поза його волею (цивільна справа № 521/14976/15-ц). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2016 року, яке 15.09.2016 року набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено у повному обсязі (а.с. 130-133, 134-144 том 1).

Постановою Верховного Суду від 01.02.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_28 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року залишено без змін (а.с. 96-103 том 3).

Згідно Постанови Верховного Суду від 01.02.2018 року однією з підстав відмови в задоволенні касаційної скарги є те, що жодний з договорів стосовно спірного нерухомого майна не був визнаний недійсним. Договір купівлі-продажу спірної квартири від № 01/1232 від 03 грудня 2001 року оспорювався позивачем, але ним було подано заяву про відмову від позову.

За даними КП «БТІ» ОМР станом на 31.12.2012 року державна реєстрація права на спірну квартиру була за ОСОБА_5

Позивач стверджує, що договір повинен підписуватися особами, які його укладають, однак, зі змісту договору вбачається, що ані продавець ОСОБА_5 , ані покупець ОСОБА_6 не були присутніми під час посвідчення сумнівного договору, тому й не могли підписувати його.

При оформленні договору на ОУТБ «GIP» паспорти обох сторін - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були відсутні, про що свідчать неправильно вказані їх адреси, щодо ОСОБА_5 - АДРЕСА_1 , але ж у випадку пред`явлення його паспорту в договір була би внесена його справжня адреса АДРЕСА_16 ; щодо ОСОБА_6 - АДРЕСА_1 але ж у випадку пред`явлення її паспорту в договір була би внесена її справжня адреса - АДРЕСА_17 Договір не підписувався ОСОБА_5 , що підтверджується висновком експерта (т. 1, а.с.195-197).

ОСОБА_5. стверджує, що він не досягав згоди з ОСОБА_6 ні по яких умовах, що підтверджується нездійсненням з боку ОСОБА_6 . державної реєстрації прав ані в КП «ОМБТІ та РОН» в період з 2001 по 2012 роки, ані в Державному реєстрі прав на нерухоме майно у 2013 році. Факт відсутності державної реєстрації за ОСОБА_6 свідчить про те, що остання не придбавала спірну квартиру, тому й не реєструвала своє право на цю квартиру.

До ОСОБА_6 у позивача не має претензій з приводу укладення цього договору, оскільки позивач переконаний, що ця особа не має ніякого відношення до договору, враховуючи, по-перше, надані нею показання під час допиту в якості свідка у кримінальному провадженні № 0004682 (протокол допиту наданий до справи), по-друге, нездійснення нею державної реєстрації договору, по-третє, неправильна її адреса в договорі свідчить про відсутність її паспорту, при цьому в договір внесена адреса, яка з`явилась в її паспорті лише у 2012 році.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази, враховуючи зміст позовних вимог ОСОБА_5 , пояснень ОСОБА_6 , її представника ОСОБА_7 , висновку експерта від 01 серпня 2015 № 226-П, за яким вбачається, що підпис у графах «Продавець» у зазначеному договорі № 01/1232 купівлі-продажу нерухомого майна від 03 грудня 2001 року вірогідніше за все виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою, дає суду підстави дійти висновку що договір № 01/1232 купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 на Одеській універсальній біржі «GIP» між ОСОБА_5 не укладався.

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР (1963 року) з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. За ст. 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Згідно ст. ст. 45, 47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

За ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 ЦК України. Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звертається увага суду, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210,640 ЦК тощо). Зокрема не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача, тощо. Згідно із ст. 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі не здійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такий реєстрації. Встановивши ці обставини суд відмовляє в позові про визнання правочину недійсним.

З вищенаведеного випливає, що доки договір не пройде всі стадії свого укладення - досягнення згоди сторін (консенсусу) з усіх істотних умов договору і надання цій згоді належної форми, а у випадках з реальним договором слід додати ще і передання майна, договір не є укладеним і не породжує для сторін тих цивільних прав та обов`язків, на досягнення яких він був спрямований.

За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, а тому необхідно застосовувати загальні положення про повернення майна у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (статті 1212, 1213 ЦКУ).

За положеннями ст. ст. 1212 та 1213 ЦК України передбачений обов`язок особи повернути потерпілому це майно у натурі. А у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Кондикційне зобов`язання виникає з позадоговірних підстав, в тому числі з передачі майна на виконання «неукладеного договору». Лише відповідач повертає позивачу отримане за правочином, застосовується щодо речей, визначених родовоми ознаками. Суд не може застосовувати кондикцію з власної ініціативи.

За позицією позивача безпосередньо до ОСОБА_6 у позивача не має будь-яких претензій з приводу укладення цього договору, оскільки позивач переконаний, що ця особа не має ніякого відношення до договору, з цього приводу виникає питання до ОУТБ «GIP», яка зареєструвала сумнівний договір, а тому позов пред`явлений саме до біржі, яка не є строною договору.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Тобто, у справах про визнання договору недійсним, позивач - сторона договору або треті особи, які вважають, що їх права порушені (яким завдано збитків та моральної шкоди), відповідач - сторона договору, яка порушила істотні умови договору.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне у зв`язку з встновленням факту того, що оскаржуваний договор між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не укладався, а тому не може бути визнаний недійсним, що також унеможливлює застосування віндикації, в задоволені позову ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійним та витребування майна слід відмовити.

Похідні вимоги у зв`язку з відмовою в основних вимогах також не підлагають задовленню.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_5 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення та у зв`язку з відмовою в задовленні позову піддлягає стягенню з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в сумі 1960,80 грн. (551,2 грн + 704,8 грн. + 704,8 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 4, 41, 45, 47, 48, 153 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст. ст. 4, 202, 205-210, 215, 387, 388, 638, 640, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, СТ. 15 Закону України « Про товарні біржі», ст. ст. 13, 141, 263, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, СУД -

В И Р І Ш И В

У задоволені позову ОСОБА_5 ( АДРЕСА_13 , реєстр. № НОМЕР_1) до Одеської універсальної товарної біржі «GIP» в особі ліквідатора представника СПДІ у Приморському районі м. Одеси (м. Одеса, вул. Гоголя, 12, к. 15, код № 20980035), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_18), за участі третіх осіб: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_9 , реєстр. № НОМЕР_2), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_14 , реєстр. № НОМЕР_3), ОСОБА_2 (реєстрація відсутня, реєстр. № відсітній, паспортні дані відсутні), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_15 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору купівлі-продажу недійним, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в сумі 1960,80 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду у повному обсязі складено 28 березня 2019 року.

Суддя В.К.Гуревський