Дата документу 04.11.2019 Справа № 331/3702/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3702/19 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.В.
Провадження №22-ц/807/3218/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Константа» про надання згоди на прийняття, передачу та прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя об`єктів житлового фонду,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Константа» про надання згоди на прийняття, передачу та прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя об`єктів житлового фонду.

Позовна заява обґрунтована тим, що між позивачем ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Константа» (надалі - ТОВ «Константа») 17 лютого 2007 року укладений договір купівлі-продажу цінних паперів № 0216207-Г.

Предметом договору є купівля-продаж облігацій, виконання зобов`язань за якими (погашення облігацій) відбувається об`єктами житлового будівництва, для фінансування будівництва яких залучались кошти від фізичних та юридичних осіб, в тому числі позивача, через розміщення цих облігацій. Такими об`єктами мали б бути житлові та нежитлові приміщення в житловому комплексі (багатоквартирному будинку) на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 ».

ТОВ «Константа» є замовником і власником будівництва об`єктів житлового фонду багатоквартирних житлових будинків за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою господарського суду м. Запоріжжя від 27 січня 2016 у справі № 908/6167/15 порушено справу про банкрутство ТОВ «Константа». Постановою від 02 травня 2018 рок ТОВ «Константа» у справі визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.

Вказує, що до відповідача неодноразово надходили пропозиції прийняти зазначене майно до комунальної власності, але жодного рішення з цього питання не було прийняте.

Зазначає, що охоронюваний законом інтерес позивача у спірних відносинах, полягає в тому, що виконання обов`язків відповідача щодо передачі об`єктів до комунальної власності (на що позивач правомірно сподівається в силу імперативних приписів національного законодавства) спряло б відновленню будівництва і є передумовою задоволення суб`єктивного права позивача на отримання у власність частини житлових приміщень в об`єкті, що передається, майнові права на які належать позивачеві. Тому ненадання згоди на передачу цих об`єктів до комунальної власності порушує охоронюваний законом інтерес позивача на отримання у власність частини житлових приміщень відповідно до укладеного договору, на захист якого він звертається з цим позовом, що відповідає офіційному тлумаченню, наданому Конституційним судом України в рішенні від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес).

Просив суд ухвалити рішення яким:

Запорізькій міській раді надати згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя об`єктів житлового фонду за адресою АДРЕСА_1 , ЗБ в м. Запоріжжя;

Запорізькій міській раді прийняти до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя об`єкти житлового фонду за адресою АДРЕСА_1 , ЗБ в м. Запоріжжя.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2019 року справу передано на розгляд Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя.

Ухвала мотивована тим, що підсудність вказаної справи має визначатися за правилами загальної підсудності, визначеними ч. 2 ст. 27 ЦПК України, а саме за місцезнаходженням відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що висновок суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що прийнятий з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок нерозуміння та ототожнення судом предмету спору і предмету позову по даній справі. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що порушує законні права та інтереси позивача та направити справу для продовження розгляду до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Скарга містить посилання на те, що суд першої інстанції не врахував того, що цей спір незалежно від характеру за ( майновий або не майновий) виник з приводу нерухомого майна, тобто має ознаки виключної підсудності, з урахуванням чого даний спір належить розглядати за місцем знаходження майна за правилами ч. 1 ст. 30 ЦПК України, як передбачає, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являється за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Передаючи справу за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, суд першої інстанції керувався ч. 2 ст. 27 ЦПК України, якою встановлено, що позови до юридичної особи пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Згідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, вважає його незаконним та необґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються за їхнім місцезнаходженням згідно є Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань.

Статтею 30 ЦПК України встановлена виключна підсудність, зокрема в частині 1 цієї статті зазначено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до п. 42 постанови № 3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК в редакції до 15.12.2017р). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

При цьому, як зазначено в п. 41 вищевказаної постанови, перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Поняття "позови, що виникають з приводу нерухомого майна" є ширшим, ніж поняття "позови, де предметом спору є нерухоме майно", а тому правило вказаної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових прав на власне чи чуже нерухоме майно.

З позовної заяви вбачається, що ТОВ «Константа» є замовником будівництва об`єктів житлового фонду багатоквартирних житлових будинків за адресою АДРЕСА_1 , ЗБ в м АДРЕСА_1 .

Ухвалою господарського суду м. Запоріжжя від 27 січня 2016 у справі № 908/6167/15 порушено справу про банкрутство ТОВ «Константа».

До відповідача неодноразово надходили пропозиції прийняти зазначене майно до комунальної власності. Але жодного рішення (ані «ЗА», ані «ПРОТИ») з цього питання порядку денного не було прийняте, оскільки більшість депутатів ухилилась від голосування .

17 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Константа», укладений договір купівлі-продажу цінних паперів № 0216207-Г.

Предметом договору є купівля-продаж облігацій, виконання зобов`язань за якими (погашення облігацій) відбувається об`єктами житлового будівництва, для фінансування будівництва яких залучались кошти від фізичних та юридичних осіб, в тому числі позивача, через розміщення цих облігацій. Такими об`єктами мали б бути житлові та нежитлові приміщення в житловому комплексі (багатоквартирному будинку) на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 ».

Тож позивач є споживачем продукції, результатів будівельної діяльності ТОВ «Константа» - об`єкту житлового будівництва, одиниці нерухомості, передачею якої забезпечувалось виконання зобов`язань (погашення) за цільовими облігаціями згідно укладеного договору купівлі-продажу цінних паперів. Таким чином, на підставі укладеного договору купівлі-продажу цінних паперів позивач набув право отримати у власність частину житлових приміщень в житловому комплексі ( багатоквартирному будинку) за адресою АДРЕСА_2 .

Позивач звертається з зазначеним позовом з метою забезпечення здійснення належних йому за укладеними договорами майнових прав на належну йому частину в об`єкті будівництва, що має бути переданий до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя.

Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 ЦК України цінним папером є документ встановленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право і визначає взаємовідносини між особою, яка його розмістила (видала), і власником та передбачає виконання зобов`язань згідно з умовами його розміщення, а також можливість передачі прав, що випливають з цього документа, іншим особам.

Згідно практиці ЄСПЛ, поняття "майна" не зводиться до "існуючого майна" і охоплює також активи, в тому числі права вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що у нього є обґрунтоване і "законне сподівання", що він отримає можливість ефективного здійснення майнового права (див., наприклад, Рішення Великої палати Європейського суду у справі "Принц Ханс-Адам II Ліхтенштейнський проти Німеччини" (Ргіпсе Напз-Асіагп II ог І_іеспг.еп5г_еіп V. Сегтапу), скарга N 42527/98, § 83, ЕСНР 2001 VIII). Відповідно, як фізичні речі, так і деякі права і капіталовкладення, що представляють собою активи, можуть розглядатися як "майнові права" і "майно" для цілей цієї норми (див. Рішення Великої палати Європейського суду у справі "Іатрідіс проти Греції" (Іайїсііг V . Сгеесе), скарга N 31107/96, § 54, ЕСНР 1999 II, і Рішення Великої палати Європейського суду у справі "Бейелера проти Італії" (Веуеіег V. їїаіу), скарга N 33202/96, § 100, ЕСНР 2000- І).

Принципи ЄСПЧ отримали належне застосування національними судами. Так, за змістом майнових прав - це «право очікування» - обмежене речове право, яке засвідчує правомочність отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому і є складовою частиною майна, як об`єкта цивільних прав (ВСУ у справі 6-265цс16, постанова від 30.03.2016р.). Отже належне позивачеві майнове право здійснюється шляхом набуття права власності на квартиру після завершення будівництва будинку.

В практиці Європейського суду з прав людини, на підставі статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції встановлено принцип, що справжнє, ефективне здійснення права, що охороняється цією нормою, не залежить від одного лише обов`язку держави не втручатися і може вимагати забезпечення позитивних заходів щодо захисту, особливо якщо існує прямий зв`язок між заходами, прийняття яких заявник має право очікувати від державних органів, і ефективним користуванням його майном (див. Рішення Європейського суду у справі "Біелектрік СРЛ проти Італії" (Віеіесігіс 5гІ у. Иаіу) від 4 травня 2000 м, скарга N 36811/97).

Тому неможливість здійснення майнового права внаслідок неприйняття державою заходів, обов`язок яких покладається на відповідача в силу імперативних вимог ст. 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вважається позбавленням права власності в розумінні ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Згідно рішенню Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року, N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (в ред. до 15.12.2017р.) та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Таким чином охоронюваний законом інтерес позивача у спірних відносинах, полягає в тому, що виконання обов`язків відповідача щодо передачі об`єктів до комунальної власності (на що позивач правомірно сподівається в силу імперативних приписів національного законодавства) спряло б відновленню будівництва і є передумовою задоволення суб`єктивного права позивача на отримання у власність частини житлових приміщень в об`єкті, що передається, майнові права на які належать позивачеві.

З урахуванням вище викладеного слід прийти до висновку, що зазначений спір виник з приводу нерухомого майна, що знаходиться у Олександрівському (у минулому Жовтневому АДРЕСА_3 м. Запоріжжя та до вказаного спору повинні застосовуватися правила виключної підсудності, передбачені ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на вказане увагу не звернув та помилково прийшов до висновку про передачу справи за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

З урахуванням зазначеного та враховуючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами, апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для розгляду зазначеної справи Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, оскільки нерухоме майно, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що згідно з адміністративно-територіальним поділом м. Запоріжжя відноситься до Олександрівського (в минулому Жовтневого) району м. Запоріжжя.

За таких обставин, оскаржувану ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2019 року не можна вважати законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя .

На підставі викладеного та керуючись статтями 27, 30, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2019 - скасувати.

Справу направили до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.