Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 489/6410/16-ц

провадження № 61-120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду

м. Миколаєва у складі судді Тихонової Н. С. від 09 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О. від 29 листопада

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа -

ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 05 червня 2007 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 50 тис. доларів США терміном до 04 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

05 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за яким останній передав банку в іпотеку належну йому чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,4 кв.м.

У зв'язку з неналежним виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 11 грудня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 37 986,66 доларів США та 299 313,17 грн, яка складається із: 29 169,75 доларів США - тіло кредиту, 3 771,67 доларів США - проценти, 1 591,91 доларів США - сума заборгованості за комісією,

297 212,42 грн - пеня, 3 453,33 доларів США - розмір штрафу за пунктом

7.2 іпотечного договору, 2 100,75 грн - сума 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом, в рахунок якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною не нижчою за 1 068 700 грн.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати договір іпотеки припиненим на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, вважаючи, що ця норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2017 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня

2017 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі не нижчому

1 068 700 грн, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у рахунок погашення заборгованості, яка утворилась станом на 11 грудня 2016 року за кредитним договором від 05 червня 2007 року у розмірі 34 533,33 доларів США та 156 539,46 грн, з яких: 29 169,75 доларів США - сума заборгованості за основним боргом, 3 771,67 дол. США - сума заборгованості за процентами, 1 591,91 дол. США - сума заборгованості за комісією, 156 539,46 грн - пеня, а також 3 453,33 доларів США - розмір штрафу за пунктом 7.2 іпотечного договору, 2 100,75 грн - сума 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом, на користь ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відстрочено виконання цього судового рішення щодо реєстрації права власності за позивачем до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 3 459,58 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивача були порушені невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, а тому вони підлягають відновленню, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому вважав за можливе відстрочити виконання цього рішення щодо реєстрації права власності за позивачем до закінчення дію мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із помилковості посилання останнього на положення статті 559 ЦК України, як на підставу для припинення договору іпотеки, оскільки ця норма на спірні правовідносини не розповсюджується.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості по 3% річних, відстрочки його виконання рішення суду та судових витрат змінено, зменшивши розмір визначення заборгованості по 3% річних з

2 100,75 грн до 1 769,44 грн, зазначивши про відстрочку виконання цього рішення суду до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 3 440,93 грн судовий збір у зв'язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки і відсутність таких підстав для задоволення зустрічного позову. При цьому суд першої інстанції неправильно визначив розмір трьох процентів річних, в рахунок яких підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, та помилково зазначив про відстрочення виконання судового рішення щодо реєстрації права власності за позивачем, замість правильної вказівки щодо такої відстрочки виконання рішення до закінчення мораторію, встановленого вищевказаним Законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що іпотека є припиненою у силу вимог статті 559 ЦК України, а тому вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними. Вказує, що у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір не містить інформацію про сукупну вартість кредиту, не зазначені платежі у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів та вартість всіх супутніх послуг. Суди помилково застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України, оскільки договором передбачено інший розмір процентів. Крім того, зазначає, що суди неправильно обрахували суму штрафу.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 11 січня та 26 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі із зупиненням виконання оскаржуваних судових рішень та призначено справу до розгляду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У лютому 2018 року від ПАТ «Державний ощадний банк України» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 червня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 50 000 доларів США терміном до 04 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж числа між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві власності чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,4 кв.м.

Судами установлено, що банк у серпні 2015 року вже звертався до суду із позовом до боржника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2016 року задоволено та стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_5 та поручителя ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 44 421,11 доларів США, з яких: 29 169,75 доларів США - тіло кредиту; 3 771,67 доларів США - проценти за користування кредитом; 1 591,78 доларів США - прострочена комісія; 9 887,91 доларів США- пеня.

На час розгляду судами справи, яка переглядається, вказане вище рішення суду не виконано.

Згідно з пунктом 3.3. договору іпотеки, банк набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником умов кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором станом на 11 грудня 2016 року у нього перед банком утворилась заборгованість, яка відповідно до наданого банком розрахунку, становить 37 986,66 доларів США та 158 308,90 грн, та складається із:

29 169,75 доларів США - тіло кредиту, 3 771,67 доларів США - проценти,

1 591,91 доларів США - сума заборгованості за комісією,

156 539,46 грн - пеня, 3 453,33 доларів США - штраф за пунктом 7.2 іпотечного договору, 1 769,44 грн - сума 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України»

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанції, встановивши неналежне виконання позичальником умов кредитного договору

від 05 червня 2007 року, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,4 кв. м. При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, відповідно до вимог пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди помилково застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України безпідставні, оскільки за змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання і не є тотожними процентам, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Доводи касаційної скарги про пропуск банком позовної давності з посиланням на частину четверту статті 559 ЦК України є безпідставними, оскільки ця норма на спірні правовідносини не розповсюджується. Крім того, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, як помилково вважає заявник.

Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред'явлення у серпні 2015 року позову про стягнення достроково усього розміру заборгованості за договором до кінцевого строку дії кредитного договору, який задоволено рішенням суду від 28 січня

2016 року, банк змінив строк виконання зобов'язання з 04 червня 2007 року на серпень 2015 року.

Із цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся 23 грудня 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності з моменту настання строку виконання основного зобов'язання

(серпень 2015 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги про пропуск банком позовної давності є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновками судів про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення

1 591,91 доларів США, яка є комісією за супроводження кредиту, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються споживачу.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Таким чином, судові рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають зміні із виключенням суми комісії у розмірі

1 591,91 доларів США із заборгованості, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки загальний розмір заборгованості змінюється, тому підлягає й зменшенню штраф з 3 453,33 доларів США до 3 294,14 доларів США, що становить 10% вартості невиконаного зобов'язання за порушення іпотекодавцем пункту 3.3. договору іпотеки щодо страхування предмета іпотеки протягом усього строку дії договору (пункт 7.2. іпотечного договору).

Отже, загальний розмір заборгованості, в рахунок погашення якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки зменшується на 1 751,10 доларів США (1 591,91 доларів США + 159,19 доларів США) та складатиме

36 235,56 доларів США (37 986,66 доларів США - 1 751,10 доларів США) та 158 308,90 грн.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зменшення суми заборгованості, в рахунок якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягає зміні, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (які складають 85,59%).

За таких обставин, судовий збір у зв'язку із розглядом справи у судах попередніх інстанцій підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 875,82 грн (3 360 грн - 484,17 грн).

Разом з тим, на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню з

ПАТ «Державний ощадний банк України» 276,67 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, пропорційно задоволеним вимогам касаційної скарги.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» у зв'язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій підлягає зменшенню до 2 599,15 грн (2 875,82 грн - 276,67 грн).

Щодо позовних вимог ОСОБА_4

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що банк звернувся до нього із позовом поза межами шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що є підставою для припинення іпотеки.

За правилами статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Відповідно до положень статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою

статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Правовідносини, що виникають з договору поруки, врегульовані § 3 розділу І книги п'ятої ЦК України, коли правовідносини, що виникли з договору іпотеки, врегульовані § 6 розділу І книги п'ятої ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі

№ 3-43гс12 зроблено висновок, що оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов'язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін. Крім того, сприйняття положення частини першої статті 583 ЦК України про те, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), як підстави для застосування статті 559 ЦК України, суперечить змісту статті 8 ЦК України щодо аналогії закону. Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Таким чином, до спірних правовідносин правила статті 559 ЦК України щодо умов припинення поруки не можуть бути застосовані, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Слід зазначити, що умови та підстави припинення іпотеки передбачені у спеціальному Законі України «Про іпотеку», зокрема у статті 17 цього Закону, однак ОСОБА_4 про припинення договору іпотеки на підставі цієї норми не заявляв.

Доводи касаційної скарги про те, що у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір не містить інформацію про сукупну вартість кредиту, не зазначені платежі у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів та вартість всіх супутніх послуг не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки кредитний договір не визнаний судом недійсним і ОСОБА_4 таких вимог не заявляв.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов'язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 11 січня 2018 року було зупинено виконання судових рішень до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для їх скасування, тому виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 09 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року в частині визначення розміру заборгованості та судових витрат змінити, визначивши загальний розмір заборгованості, в рахунок якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, у сумі 36 235, 56 доларів США та 158 308,90 грн, яка складається із:

29 169, 75 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 3 771,67 доларів США - заборгованість за процентами; 156 539,46 грн - пеня; 1 769, 44 грн - 3% річних; 3 294,14 доларів США- штраф за невиконання іпотекодавцем зобов'язань, передбачених пунктом 3.3. договору іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір у зв'язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 2 599,15 грн.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 09 жовтня 2017 року в незміненній частині судом апеляційної інстанції та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада

2017 року залишити без змін.

Поновити виконання у незміненій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта