П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, був задоволений. Також з ПАТ «Укрсоцбанк» було стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В травні 2019 року позивач подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення по справі, зазначаючи про те, що судом не повністю було вирішено питання щодо розподілу судових, витрат понесених позивачем, а саме не вирішено питання щодо коштів в розмірі 352,20 грн., сплачених за подання заяви про забезпечення позову, а також понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. Просив заяву задовольнити та стягнути з відповідача витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2019 року подана заява задоволена.

Не погоджуючись із таким додатковим судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вказує, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, а також допущено неповне з`ясування обставин справи, що мають важливе значення для її розгляду. Посилається на те, що судом зроблений помилковий висновок стосовно відсутності заперечень відповідача щодо витрат на правову допомогу. З цього приводу в ході розгляду справи були надані письмові пояснення, в яких зазначено про надуманість, безпідставність, бездоказовість, не співмірність та подання позивачем такого рахунку з метою отримання неправомірної вигоди. Крім того, судом не враховано, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі, але суд першої інстанції на таке уваги не звернув і за відсутності письмових та належних доказів, що свідчать про надання правової допомоги та оплату гонорару, ухвалив не обґрунтоване додаткове рішення про їх стягнення. Крім того зазначений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Просив додаткове рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн. скасувати, ухвалити нове рішення, яким в цій частині відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а додаткове рішення суду - законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни додаткового рішення суду першої інстанції відсутні.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення в частині вирішення питання щодо витрат на правову допомогу, суд вважав встановленими як факт понесення стороною таких витрат, так і належне обґрунтування заявленого їх розміру наданими до суду відповідними документами. Вказані витрати були заявлені в суді першої інстанції, однак при вирішенні справи по сіті спору суд не ухвалював рішення з приводу таких витрат. З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

У відповідності до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема й витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідний для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вищевказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Приписами ч.8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В ході розгляду справи встановлено, що стороною позивача вищенаведені вимоги закону були дотримані. Так, з матеріалів справи вбачається, що 08.11.2018 року між позивачем та адвокатом Салівон В.І. укладено договір про надання правничої допомоги. У додатковій угоді до договору визначено види та обсяг правничої допомоги за договором, а також розмір, порядок та строки виплати гонорару. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду квитанцію №1 від 13.02.2019 року про сплату вартості правової допомоги у розмірі 15 000 грн. Таким чином колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що витрати на правову допомогу дійсно документально підтверджені та доведені, крім того, відповідачем не спростовані, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» п.131).

Колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до посилань апелянта на неналежність прийнятої судом копії квитанції наданої позивачем на підтвердження сплати вартості правової допомоги, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 56), з огляду на наступне:

Чинним процесуальним законом передбачена можливість надання до суду не тільки оригіналів таких документів, а і їх копій. Лише за умови заперечення іншої сторони автентичності поданих копій оригіналу документа суд зобов`язує надавача таких копій представити його оригінал. В ході розгляду справи відповідач не висловлював заперечення та сумнівів в автентичності представленої копії, яка з початку розгляду справи міститься в матеріалах справи, відтак доводи щодо неможливості її прийняття є безпідставними.

Безпідставними є і посилання апелянта на неможливість прийняття такої квитанції як доказу фактичного понесення витрат на правову допомогу, яку апелянт ґрунтує на позиції Верховного Суду у справах № 906/194/18 та № 923/567/17, оскільки вказані висновки Верховним Судом були зроблені в господарських справах, на підставі положень Господарського процесуального кодексу України та стосовно документів, які підтверджують витрати понесені саме юридичною особою на користь іншої юридичної особи, у зв`язку з чим до документів на підтвердження таких оплат законом передбачені окремі вимоги, ніж до документів, які видаються самозайнятими особами, до яких належить адвокат Салівон В.І.

Окремо при вирішенні вказаного питання колегія суддів звертає увагу й на те, що самі положення ст. 137 ЦПК України передбачають стягнення витрат на правову допомогу як у випадках компенсації вже понесених таких витрат, так і у випадках, коли вартість такої допомоги тільки має бути сплаченою, за умови належного обґрунтування розміру таких сум. Таким чином критика лише документу, який підтверджує факт сплати вартості витрат на правову допомогу не обумовлює відсутність підстав для стягнення її розмір за умови, якщо він належним чином обґрунтований. При цьому, навіть у разі порушення адвокатом Салівон В.І. порядку ведення касових операцій, такі порушення могли б потягти притягання останнього до певної відповідальності з боку контролюючих органів, однак не може обґрунтовувати саме по собі наявність підстав для сумнівів у фактичному проведенні такої фінансової операції та реальному понесенню ОСОБА_1 вищезазначених витрат.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що вартість послуг адвоката є неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, колегія суддів апеляційного суду також вважає необґрунтованим, оскільки жодним чином, окрім декларативної заяви з цього приводу з боку банку, такі посилання не були підтверджені та належно обґрунтовані, незважаючи на те, що законом вказаний обов`язок прямо покладений на особу, яка ставить під сумнів заявлений розмір таких витрат. Не відповідає дійсності й твердження про те, що заявлена вартість таких витрат перевищує суми позову у справі. За таких мов у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення на основі вказаних тверджень.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги про непідтвердження витрат на правову допомогу, про їх недоведеність та неспівмірність не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Інші доводи, на які посилається апелянт, були предметом належного дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, крім того фактично вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння апелянтом вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Таким чином колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлені апелянтом підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду в даному випадку відсутні, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько