Справа № 520/6474/18
Провадження № 2/521/3734/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року місто Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мирончук Н.В.,

при секретарі - Власової В.В.

за участі сторін:

позивача - ОСОБА_1 та представника позивача - ОСОБА_10

представника відповідача - ОСОБА_11.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА» ОСОБА_5 про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди.

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою звернулася ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА» ОСОБА_5 про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди.

Свої позовні вимоги, з урахуванням уточнених, позивач обґрунтовує тим, що вона працювала у відповідача з 30 листопада 2017 року у службі сервісу у кінотеатрі «Родина» за адресою: вул.Мечникова,104,Одеса, офіційно її було оформлено на займану посаду з 25 січня 2018 року.

Також позивачка вказала, що у відповідності до умов праці, вона повинна була працювати у денні та нічні зміни, що відображалось у Графіках, які складала та оформлювала адміністратор ОСОБА_3 .

За своїм статусом позивач є одинокою матір`ю, сама виховує малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що вона працювала у денні та нічні зміни, отримувала заробітну плату від адміністратора ОСОБА_3 та не розписувалась у відомостях за свою заробітну плату, як того вимагає законодавство України.

Як зазначила позивач, 15 квітня 2018 року на її мобільний телефон надійшло СМС-повідомлення від адміністратора ОСОБА_3 , яка займається безпосередньо найманням персоналу кінотеатру, складанням Графіків виходу на роботу, виплатою заробітної плати, оформленням на роботу та інш., про те, що позивач звільнена з займаної посади та може не виходити на роботу у нічну зміну і що її звільнення погоджено з дирекцією та власником кінотеатру.

Позивач вважає, що повідомлення такого складу не могло бути їй відправлено без погодження з адміністрацією кінотеатру та його власником.

Також, позивач вказує, що 16 квітня 2018 року вона звернулася до директора ОСОБА_5 з проханням видати їй заробітну плату: за березень у сумі 1500 грн., відпрацьовану частку у квітні, у сумі 2185 грн. і видати їй трудову книжку.

Також, позивач вказує, що заробітну плату їй виплатили частками, а саме: 26 квітня 2018 року вона отримала 1555 грн., 17 травня 2018 року - 2135 грн., менше на 50 грн., а трудову книжку їй не видали, мотивуючи тим, що вона не звільнена, однак до неї є претензії та доповідні з боку адміністратора ОСОБА_3 .

На підставі зазначеного, позивач, уточнивши позовні вимоги, просить суд зобов`язати відповідача видати їй трудову книжку; стягнути з Відповідача на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, яка, на думку позивачки, складає 40500 (сорок тисяч п`ятсот) грн. та стягнути з Відповідача моральну шкоду, у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн.(а.с.1-4, 49-53)

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Крім того, в дебатах, представник позивача заявила, що просить стягнути з Відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, яка, на її думку, складає 51500 грн. та стягнути з Відповідача моральну шкоду, у розмірі 20000 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав до канцелярії суду відзив на позов, в якому зазначив, що наказом від 19.01.2018р. ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду робітника служби сервісу ТОВ «РОДІНА» де вона перебувала на час звернення до суду.

Представник відповідача вказує, що на день подання позовної заяви між Сторонами (працівником ОСОБА_1 та ТОВ РОДІНА» ) трудові відносини не було розірвано. ОСОБА_1 перебувала на посаді робітника служби сервісу ТОВ «РОДІНА», підприємство сплачувало передбачені законодавством зарахування по сплаті ЄСВ.

З боку ОСОБА_1 будь яких заяв про розірвання трудових відносин на адресу ТОВ РОДІНА» не надходило, власником або уповноваженим ним органом ТОВ «РОДІНА», рішення про звільнення ОСОБА_1 не приймалось.

Також, відповідач зазначив, що з 23.04.2018р. позивач відсутня на робочому місці, що зафіксовано у табелі обліку використання робочого часу за квітень 2018р., актами про невихід на роботу від 24.04.2018р., 25.04.2018р. за підписами трьох посадових осіб.

Адміністрація (Директор) товариства листами від 26.04.2018р., 23.05.2018р. та 05.09.2018р. зверталась до позивача з приводу не виходу на роботу у робочі дні та було запропоновано надати пояснення про підстави відсутності на роботі і повідомити строки виходу на роботу. Крім того повідомлення від 23.05.2018р. про необхідність з`явитись на роботі також додатково було направлено у вигляді фото на номер позивача та отримано нею.

Відповідач вказує, що 26.04.2018р., позивач, ОСОБА_1 з`явилась до бухгалтерії ТОВ «РОДІНА» для отримання заробітної платні, від надання письмових пояснень про підстави не виходу на роботу відмовилась, надала усні пояснення: що в неї хворіє дитина, тому вона надасть документи пізніше. Однак, на цей час документів про причини пропуску або інших заяв від позивача не надходило.

Що стосується твердження позивачки про її звільнення на підставі CMC - повідомлення, представник відповідача, зазначив, що діючим законодавством не передбачено звільнення, на підставі CMC - повідомлення, рішення про звільнення та прийом працівників ТОВ «РОДІНА» приймається або власником або уповноваженим ним органом, яким є Директор, адміністратору служби сервіса ТОВ «РОДІНА» не надано повноважень з прийому та звільнення працівників.

На підставі зазначеного, представник відповідача, просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.(а.с.70-72)

Суд, оцінивши доводи позивача та відповідача, встановивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовано ці правовідносини, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що наказом № 1 від 19.01.2018 р. ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду робітника служби сервісу ТОВ «РОДІНА». (а.с. 73)

Згідно долучених до матеріалів справи доповідних, адресованих Директору ТОВ «РОДІНА» від адміністратора ОСОБА_3 , працівник ОСОБА_6 не з`явилася на роботу 24.04.2018 року та 25.04.2018 року, причини неявки не повідомила, про що було складено відповідні акти. (а.с. 75-78)

Як вбачається з листів ТОВ «РОДІНА» від 26.04.2018р, 23.05.2018 р., 05.09.2018 р., позивачу було повідомлено, про те, що її не вихід на роботу є порушенням трудової дисципліни та запропоновано надати пояснення, а у разі наявності передбачених законодавством обґрунтованих обставин відсутності на роботі, надати відповідний документ. (а.с. 79-81)

Вказані листи були направлені на адресу позивача, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 82-83) та не заперечувалось у судовому засіданні позивачем.

До матеріалів справи долучено Листок Непрацездатності № 78, виданий ОСОБА_1 про тимчасове звільнення від роботи по догляду за хворою дитиною від 24.04.2018 року з відміткою про вихід на роботу з 04.05.2018 року. (а.с. 27)

Проте, позивачем не вказано, чи було нею подано вказаний документ відповідачу.

Також, позивач посилається як на доказ, на роздруківку нею з телефону, а саме СМС -повідомлення, тексту різного змісту, у тому числі про її звільнення (а.с. 8-10), з якого не вбачається хто саме писав той текст, коли саме було надіслано СМС.

Як вбачається з посадової інструкції адміністратора служби сервіса ТОВ «РОДІНА», в обов`язки адміністратора не входить прийняття та звільнення з посади працівників. (а.с. 84-85)

Згідно Статуту ТОВ «РОДІНА», приймає та звільняє з посади працівників Директор Товариства. (а.с. 88)

Відповідно до ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: угода сторін, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу з інших передбачених законодавством підстав.

Згідно ст.47 КЗпП та п.4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Мін.соц.захисту населення України від 29.07.1993р №58 - «власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.»

Проте, з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено належними доказами, що її було звільнено з займаної посади в квітні 2018 року за тими підставами, які зазначені в ст.36, 38, 39 КЗпП України, позивачем також не вказано дати її звільнення в квітні 2018 року.

Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем не виносився Наказ про звільнення позивачки в квітні 2018 року, позивачка також з заявою до відповідача про її звільнення в квітні 2018 року не зверталась та доказів щодо вказаного до суду не надала.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, на час звернення позивачки до суду позивач та відповідач перебували в трудових відносинах.

Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_7 , зазначив, що він працював в кінотеатрі «Родіна» на посаді охоронця, зазначив що між позивачем ОСОБА_1 та іншою працівницею кінотеатра «Родіна» ОСОБА_3 відбувся конфлікт, вказав, яким чином отримувала ОСОБА_8 заврплату і чи розписувалась в відомостях, він не знає.

Також, свідок вказав, що про спір він знає з розповідей позивача, він не був присутнім при розмовах позивача з адміністратором та директором.

Особу свідка ОСОБА_7 підтверджено його паспортом.(а.с.184-185).

Свідок ОСОБА_3 , пояснила, що вона з власної ініціативи відправила СМС-повідомлення про звільнення позивача, для того щоб її провчити, бо вона поводила себе не належним чином. Вказала, що вона не погоджувала СМС-повідомлення з директором.

Особу свідка ОСОБА_3 підтверджено її паспортом.

Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

В силу ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Проте, з наданих доказів та показань свідків, вбачається, що позивача не було звільнено з посади до звернення нею з позовом до суду про зобов`язання видати їй трудову книжку, стягнення заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди.

Крім того, до справи не долучено жодних доказів про те, що позивач зверталася до відповідача з заявою про повернення їй трудової книжки.

Також, суд не може прийняти як належний доказ, ксерокопію аркушів з рукописним текстом, наданого позивачем (а.с.130-133), оскільки вказаний текст не свідчить про дату звільнення позивачки та не вказує на невидачу їй трудової книжки при її звільненні, тобто вказаний рукописний текст не стосується заявлених позовних вимог.

Окрім того, суд не приймає до уваги заяву позивачки, що вона не розписувалась за отримання заробітної плати, коли працювала у відповідача, оскільки вказане не стосується заявлених позовних вимог та суд звертає увагу сторін, що, у відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках.

Також, суд не може прийняти до уваги, заяву позивачки, що вона працювала у відповідача в 2017 році, оскільки вказане спростовується трудовою книжкою позивачки, в якій вказано, що вона з 2015 року по 25.01.2018 року працювала продавцем в "Хумана Південь" (а.с.98).

Вказане позивачкою також спростовується наданою самою позивачкою Довідкою з Державного реєстру фізичнихї осіб - платників податків, згідно до якої: ОСОБА_1 працювала до 25.01.2018 року в "Хумана Південь" (а.с.163)

На підставі зазначеного, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає про наступне.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пункт 3 ч.2 ст.23 зазначеного Кодексу передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Пунктом 2 частини 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довела в повній мірі факту заподіяння їй моральної шкоди та обставин, які визначають її характер і обсяг.

Не зазначила позивач і того, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 20000 грн. та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд відмовляє в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача.

Керуючись ст. ст. 36, 38, 40, 41,47, 48, 115-117 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 1-18, 76-82, 95, 141, 258, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА» ОСОБА_5, про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 05 квітня 2019 року.

Суддя: Н.В. Мирончук