КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Мостової Г.І.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

12 грудня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст.71 ЖК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та її син ОСОБА_4 , на підставі ордеру на право заняття жилої площі №1958 від 17.09.1974, виданого на ім`я її покійного чоловіка ОСОБА_5 , проживали у квартирі АДРЕСА_1 . 20.05.2011 її син уклав шлюб з відповідачем, після чого зареєстрував місце проживання останньої у вказаній вище квартирі. З початку травня 2017 року її син та відповідач припинили сімейні відносини, відповідач, зібравши усі свої речі та спільно нажите подружжям майно, виїхала з квартири та про місце свого проживання не повідомляла. ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивача ОСОБА_6 помер. У листопаді 2017 року відповідач з`явилася до спірної квартири та заявила про своє бажання у ній проживати, однак позивач їй у цьому відмовила та більше її не бачила. Факт реєстрації відповідача у квартирі АДРЕСА_1 порушує права позивача, оскільки вона, як єдиний фактичний користувач цієї квартири, вимушена сплачувати більшу вартість житлово-комунальних послуг. З цих підстав, посилаючись на те, що відповідач була відсутня за місцем своєї реєстрації більше шести місяців, просила суд визнати її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

26 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення її до квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що у грудні 2014 року вона на правах дружини ОСОБА_6 була зареєстрована у спірній квартирі. У травні 2017 року вона вимушена була поїхати до Російської Федерації, де проживає її мати ОСОБА_7 , 1934 року народження, оскільки остання є людиною похилого віку, хворіє на невиліковну хворобу та потребує сторонньої допомоги. Під час перебування позивача у Російській Федерації вияснилося, що її мати не має документів, що підтверджують зміну нею прізвища та багато чого не пам`ятає, у зв`язку з чим, з метою встановлення опіки над матір`ю, позивач звернулася до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин. Такі обставини затримали її повернення до Києва. 17.10.2017 вона повернулася до місця свого проживання, однак колишня свекруха ОСОБА_2 до квартири її не впустила, змінила замки на вхідних дверях та перешкоджає її проживанню у квартирі. У зв`язку із такими неправомірними діями відповідача, позивач залишилася без житла, ночує у подруг та не може скористатись своїми особистими речами, що там залишилися.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.04.2018 об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення задоволено.

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року заяву представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення задоволено.

Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу посилаючись на те, що воно не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. Зокрема зазначав, що відповідач 05.05.2017 добровільно залишила спірну квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована, забрала свої особисті речі з метою зміни місця проживання та в ній не проживає більше шести місяців без поважних причин. Витрати по оплаті квартири та комунальні платежі несе позивача. Вважає, що відповідач втратила право користування спірним житлом на підставі ст. 71 ЖК України. При цьому послався на судову практику Верховного Суду та постанову Пленуму ВСУ від 12.04.1985 №2. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог за позовом його довірительки , а в задоволенні позовних вимог відповідачу про вселення відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 , ОСОБА_10 - представник ОСОБА_3 зазначала, що підстави для скасування рішення суду відсутні. При цьому вказувала, що позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів про відсутність відповідача за місцем свого проживання без поважних причин. Зазначала, що її довірителька тимчасово була відсутня з 20.05.2017 за місцем свого проживання з підстав хвороби її матері, яка мешкає на території Російської Федерації, про що надала відповідні письмові докази. Після повернення додому не змогла потрапити до квартири та змушена була звертатися до правоохоронних органів з приводу перешкод зі сторони позивача та позовною заявою про вселення. Просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 на підставі ст. ст. 71,72 ЖК України суд першої інстанції виходив з того, що позивачем суду не доведено належними та допустимими доказами у справі факту відсутності відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, а тому зустрічний позов про вселення підлягає задоволенню.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні ОСОБА_2 позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про вселення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

17.09.1974 ОСОБА_5 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_11 видано ордер № 1958 на право заняття квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с. 6).

20.05.2011 між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, після чого ОСОБА_11 змінив прізвище на « ОСОБА_12 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с. 10).

За даними Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі АДРЕСА_1 , станом на 10.11.2017 зареєстровано дві особи: ОСОБА_2 (позивач за первісним позовом) та ОСОБА_3 (відповідач за первісним позовом).

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначала, що відповідач не мешкає у спірному жилому приміщенні з 05.05.2017 без поважних причин, перешкод в користуванні жилим приміщенням їй вона не чинила, тому, посилаючись на ст.ст. 71,72 ЖК України просила визнати відповідача такою, що втратили право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 факт свого не проживання у спірній квартирі не визнавала, посилаючись на те, що спірна квартира є єдиним місцем постійного проживання, а тимчасове залишення квартири з 20.05.2017 обумовлювалося причинами тяжкої хвороби матері у Російській Федерації, а також перешкоди зі сторони позивача ОСОБА_2 у користуванні житлом, яка не пускала її до квартири. А тому, пред`явила зустрічний позов про вселення.

Відповідно до ст.12 ЦПК України розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Положенням ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з передбачених ст.71 ЖК України підстав, необхідно встановити строк та причини непроживання.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 11.12.2014 з дотриманням встановленого законом порядку, і цього факту сторони не заперечують.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_2 зазначила те, що на початку травня 2017 року її син та відповідач припинили сімейні відносини, відповідач виїхала із вищевказаної квартири разом з усіма своїми речами та до листопада 2017 року вселитися не намагалась, тобто не проживає у квартирі більше шести місяців.

Заперечуючи проти позову, відповідач надала суду документи на підтвердження хвороби матері.

Факт перебування відповідача на території Російської Федерації підтверджується копією її закордонного паспорту, з відміток на якому вбачається, що 20.05.2017 ОСОБА_3 виїхала в напрямку Російської Федерації та повернулася на територію України 17.10.2017.

До того ж, на час розгляду справи ОСОБА_3 була опікуном недієздатної матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживала на території Російської Федерації (мати померла).

Окрім того, неможливість проживання відповідача на спірній жилій площі підтверджується також її зверненням до правоохоронних органів.

Таким чином, доводи позивача про відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні понад шести місяців підряд без поважних причин не підтверджені безспірними доказами, які позивач повинна була надати відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, а тому суд першої інстанції правильно зробив висновки про відсутність передбачених ст. 71 ЖК України підстав до задоволення її позову.

Оскільки суд прийшов до висновку, про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, то зустрічні позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню, про що і ухвалив відповідне рішення.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог позивача та задоволенні зустрічного позову відповідача відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні понад шість місяців підряд без поважних причин (підстава до задоволення позову), що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не підтверджені доказами, які позивач повинна була надати відповідно до вимог вищезазначених норм. А подані докази у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України не є належними та допустимими і не можуть бути підставою до задоволення позову.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову ОСОБА_2 та неможливості відновлення порушеного права (відсутність відповідача на спірній жилій площі менше шести місяців) та правомірності заявленого зустрічного позову ОСОБА_3 повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача та позивач також не навели таких обставин.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: