Справа № 161/8420/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/802/205/19 Категорія: 32 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Бовчалюк З.А., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Петрунів Т.С.,

прокурора - Романішиної Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ у Волинській області, прокуратура Волинської області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури за апеляційною скаргою третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - прокуратури Волинської області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ у Волинській області, прокуратура Волинської області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 07 червня 2013 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 205, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366, частиною п'ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000017 від 12 листопада 2012 року.

Позивач вказував, що в ході вказаного кримінального провадження відносно нього та належного йому майна були проведені наступні процесуальні дії, зокрема: проведено обшуки в офісі ПП «Техстандартпроект» (належне йому підприємство) та по місцю його проживання; проведені його допити у якості свідка та в якості підозрюваного; повідомлено про оголошення йому підозри; винесені клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу та арешт його майна. В ході проведення обшуків було вилучено матеріальні цінності, документи первинного бухгалтерського обліку, договори, угоди, фінансові та організаційно-розпорядчі документи, матеріали (відомості) в тому числі ті, що становлять комерційну таємницю, дані податкового обліку та фінансової звітності. Крім того, у даному кримінальному провадженні прокуратурою було заявлено цивільний позов про стягнення з нього заподіяної злочином шкоди в розмірі 420 000 грн. Однак вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2016 року у справі 161/11783/13-к, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 лютого 2017 року, його визнано невинуватим у пред'явленому звинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п'ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України, і виправдано за відсутністю в діях складу зазначених злочинів, а кримінальне провадження відносно нього закрито. Також, було скасовано заборону розпоряджатись належним йому майном, а речові докази повернуті законному власнику (володільцю). В свою чергу, в задоволенні позовної заяви прокуратури Волинської області в інтересах держави про стягнення з нього збитків у сумі 420 000 грн відмовлено.

Зазначав, що під час незаконного перебування під слідством і судом, йому було завдано душевних страждань, що призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх повсякденних звичок та бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми. Наявність кримінального провадження відносно нього, призвело до погіршення здоров'я та втрати нормального життєвого ритму, порушення та розірвання відносин з близькими людьми. Розповсюдження інформації щодо вчинення ним злочину призвело до дискредитації його як особи, яка є чесною у веденні підприємницької діяльності. Разом з тим, за період досудового та судового слідства у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000017 від 12 листопада 2012 року, він користувався юридичними послугами.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДКС України на його користь 500 000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури та 24 000 грн витрат на оплату юридичної допомоги у вищезазначеному кримінальному провадженні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури 331 347 грн, та 24 000 грн судових витрат на оплату юридичної допомоги у кримінальному провадженні, а всього 355 347 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Судові витрати по справі компенсовано за рахунок держави.

В поданій апеляційній скарзі третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача прокуратура Волинської області, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати це рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату юридичної допомоги у кримінальному провадженні, а в частині стягнення моральної шкоди рішення суду змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди та стягнути з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 165 673 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в 331 347 грн є завищеним, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Оскільки позивач перебував під слідством і судом 44 місяці і 15 днів, тому розмір відшкодування йому моральної шкоди повинен обчислюватися з розрахунку мінімальної заробітної плати на час постановлення рішення, яка становила 3 723 грн, за період який він перебував під слідством і судом та не може перевищувати 165 673 грн (44 місяці і 15 днів х 3 723 грн). Крім того, стягнення на користь позивача моральної шкоди слід проводити не з ДКС України, а за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, як це передбачено Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд прийшов до помилкового висновку про стягнення на користь позивача 24 000 грн судових витрат на оплату юридичної допомоги у кримінальному провадженні з огляду на те, що позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу надано копію договорів про надання правової допомоги від 29 червня 2012 року, від 25 липня 2013 року та квитанції до прибуткових касових ордерів від 05 липня 2012 року та від 26 липня 2013 року без конкретизації провадження у якому надавалися послуги адвокатом. Оскільки вказані документи не є фінансовими, а відтак належними та допустимими доказами, що підтверджують сплату позивачем зазначених коштів, належний облік їх адвокатом як доходу, тому підстави для їх стягнення на користь позивача відсутні.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач ОСОБА_1 просив залишити вказану скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін. Крім того, просив у разі залишення без задоволення апеляційної скарги третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача прокуратури Волинської області вирішити питання про стягнення на його користь 2 500 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення місцевого суду зміні в частині формулювання резолютивної частини рішення щодо органу, з якого слід проводити стягнення, та визначення розміру відшкодування моральної шкоди, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що внаслідок неправомірних дій органів досудового розслідування і прокуратури позивачу була завдана моральна шкода, розмір якої судом визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з двократного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, встановленого законодавством на момент відшкодування, тому ураховуючи обставини справи, характер порушень прав позивача та їх тривалість, наслідки таких порушень, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, внесеному в ЄРДР за № 0000017 від 21 листопада 2012 року, зокрема ОСОБА_1, було повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 205, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366, частиною п'ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України (а.с.84-101).

В рамках кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 0000017 від 21 листопада 2012 року, відносно ОСОБА_1 були проведені наступні процесуальні дії: 27 червня 2012 року проведено обшук в належному позивачу офісі ПП «Техстандартпроект» та по місцю проживання; 29 червня 2012 року проведено допит в якості свідка; 07 червня 2013 року проведено обшук по місцю проживання; 13 червня 2013 року, 17 червня 2013 року, 18 червня 2013 року, 20 червня 2013 року, 22 червня 2013 року, 25 червня 2013 року проведено допит в якості підозрюваного; 27 червня 2013 року повідомлено про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів досудового розслідування.

В ході досудового розслідування відносно ОСОБА_1 було прийняті наступні процесуальні рішення: 07 червня 2013 року винесено повідомлення про оголошення йому підозри, застосовано відносно нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання та заборону розпоряджатися його майном (а.с.155-161).

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2016 року за результатами розгляду вищевказаного кримінального провадження ухвалено, зокрема, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати невинуватим у пред'явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 205, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366, частиною п'ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України, виправдати його за відсутністю в його діях складу вказаних злочинів, кримінальне провадження щодо нього закрити. Разом з тим, скасовано заборону розпоряджатися майном ОСОБА_1, яку було застосовано 10 червня 2013 року ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Ющука О.С.; речові докази у даному кримінальному провадженні повернуто їх законним володільцям; у задоволенні позову прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі управління Державного агентства рибного господарства України, про стягнення, зокрема, з обвинуваченого ОСОБА_1, збитків у сумі 420 000 грн - відмовлено (а.с.9-55).

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2016 року щодо ОСОБА_1 - без змін (а.с.56-82).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Таким чином, з огляду на те, що позивача ОСОБА_1 визнано невинуватим по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 205, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366, частиною п'ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України, та виправдано у зв'язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження щодо нього закрито, він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством з моменту оголошення підозри правоохоронними органами (07 червня 2013 року) до моменту набрання законної сили вироком суду, яким його було виправдано (22 лютого 2017 року), що становить 44 місяці та 15 календарних днів, впродовж яких він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 цього Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції не в повній мірі врахував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Судом розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди здійснено виходячи із періоду 44 місяці та 15 календарних днів перебування позивача під слідством та судом, що становить 165 673,50 грн (3 723 грн - мінімальна заробітна плата х 44 місяці та 15 календарних днів перебування позивача під слідством та судом), тоді як вказаний розмір відповідно до вимог статті 13 вказаного Закону слід було обраховувати виходячи із 44 повних місяці перебування позивача під слідством та судом, що не може бути меншим 163 812 грн (3 723 грн - мінімальна заробітна плата х 44 місяці перебування позивача під слідством та судом).

Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, а також правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 потягло за собою приниження його ділової репутації як фахівця в галузі бухгалтерського обліку та консалтингу, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд, визначаючи остаточний розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи, тяжкості страждань позивача, дійшов висновку, що розмір моральної шкоди необхідно визначити виходячи із подвійного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом, що у розглядуваному випадку буде становити 331 347 грн (3 723 грн - мінімальна заробітна плата х 2 х 44 місяці та 15 календарних днів перебування позивача під слідством та судом).

Однак з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, оскільки суд не в повній мірі врахував обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, а визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є явно завищеним і не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до цих принципів остаточний розмір відшкодування моральної шкоди, з врахуванням того, що розмір моральної шкоди за 44 повних місяці перебування позивача під слідством та судом не може бути меншим 163 812 грн, слід визначити в 180 000 грн.

При цьому суд апеляційний суд враховує, що позивач не перебував жодного дня під вартою, щодо нього застосовано самий м'якший вид запобіжного заходу у вигляді особистого зобов'язання, реальних матеріальних збитків (втрата майна, заробітку тощо) він не поніс, що суттєво знижує рівень його моральних страждань і дає підстави для визначення розміру відшкодування моральної шкоди ближче до мінімального.

З огляду на наведене, оскаржуване рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні.

Крім того, місцевим судом у рішенні неправильно визначено порядок стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки її слід проводити не безпосередньо з ДКС України, а з держави за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, як це визначено у статті 4 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 4 статті 3 вказаного Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 05 липня 2012 року, ОСОБА_1 за надання правової допомоги було сплачено 12 000 грн (а.с.102). Вказані кошти, згідно договору про надання правової допомоги від 29 червня 2012 року були сплачені позивачем на виконання угоди щодо захисту прав та інтересів в кримінальній справі. Гонорар сплачений за участь на досудовому слідстві (а.с.103).

Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордеру від 26 липня 2013 року, ОСОБА_1 за надання правової допомоги було сплачено 12 000 грн (а.с.104). Вказані кошти, згідно договору про надання правової допомоги від 25 липня 2013 року були сплачені позивачем на виконання угоди щодо захисту прав та інтересів в кримінальній справі. Гонорар сплачений за участь під час розгляду справи в суді першої інстанції (а.с.105).

Представником позивача на підтвердження виконаних робіт було подано акт наданих послуг від 27 червня 2013 року до договору про надання правової допомоги від 28 червня 2012 року, у якому вказано, що послуги, надані в межах суми гонорару 12 000 грн, сплачені за: надання консультації, ознайомлення з матеріалами справи, участь у слідчих діях за період з 28 червня 2012 року по 27 червня 2013 року, підготовку процесуальних документів (а.с.182). Згідно акту наданих послуг від 13 березня 2015 року до договору про надання правової допомоги від 25 липня 2013 року, у ньому вказано, що послуги, надані в межах суми гонорару 12 000 грн, сплачені за: надання консультації, участь у судовому розгляді в суді першої інстанції за період з 09 липня 2013 року по 13 березня 2015 року, підготовку процесуальних документів (а.с.181).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що витрати на правову допомогу, які були понесені позивачем під час кримінального провадження відносно нього, в рамках якого його виправдано, були підтверджені та обґрунтовані належними та допустимими доказами, а тому ці витрати підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача прокуратури Волинської області про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які підтверджують сплату ним зазначених коштів, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування рішення в цій частині з ухваленням нового про відмову у стягненні таких витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З наданого представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 договору про надання правової допомоги від 15 березня 2019 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 15/03 від 15 березня 2019 року та акту наданих послуг до цього договору від 01 квітня 2019 року вбачається, що позивачем в суді апеляційної інстанції понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн.

З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі оскаржуване рішення змінюється, тому у відповідності до наведених положень ЦПК України на користь позивача ОСОБА_1 слід за рахунок коштів Державного бюджету України стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції пропорційно до розміру задоволених його вимог (частина друга статті 141 ЦПК України), що становить 973,28 грн (204 000 грн (задоволена частина вимог) : 524 000 грн (розмір заявлених позовних вимог) х 2 500 грн).

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 не в повній мірі відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також встановленим у справі обставинам, тому його слід в частині формулювання резолютивної частини рішення щодо органу, з якого слід проводити стягнення, визначення розміру відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в іншій редакції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - прокуратури Волинської області задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2018 року в даній справі змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 180 000 (сто вісімдесят тисяч) грн на відшкодування завданої моральної шкоди, 24 000 (двадцять чотири тисячі) грн на відшкодування витрат з оплати юридичної допомоги у кримінальному провадженні та 973 (дев'ятсот сімдесят три) грн 28 коп. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: