Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 473/2934/16-ц

провадження № 61-23828св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2016 року у складі судді Вуїва О. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року в складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення часток у спільній частковій власності.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 17 липня 1975 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Інша частина спірного будинку належала на праві власності ОСОБА_3 , та після її смерті перейшла у власність її сина ОСОБА_2 .

Під час укладання договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 існувала домовленість щодо продажу частини житлового будинку, що відповідала 1/2 частини цього майна, і протягом тривалого часу позивач вважала, що володіє та користується половиною житлового будинку, однак, як з`ясувалось, у самому договорі невірно зазначено частка, яка перейшла у її власність, а саме 43/100 часток, що не відповідає дійсності.

Посилаючись на викладені обставини, положення статті 392 ЦК України, а також на те, що відповідач ОСОБА_2 не визнає за нею право власності саме на 1/2 частини житлового будинку, хоча як до укладення договору, так і після цього законних підстав для зміни належної сторонам частки у праві власності на будинок не було, ОСОБА_1 просила визначити, що її частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 становить 1/2 частини цього майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що визначення часток в спільній частковій власності законом не передбачено, оскільки частки в такому виді спільної власності вже визначені. До того ж, твердження позивача про фактичне набуття за договором частини нерухомого майна в розмірі, що не відповідає розміру, зазначеному в договорі купівлі-продажу, є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що частки співвласників житлового будинку були рівними, проте зазнали змін у порушення діючого на той час законодавства.

Доводи інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у яких просив, касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін. Указував, що згідно договору-купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 43/100 частки житлового будинку та нежитлових споруд, а не 1/2 частини житлового будинку, а тому відсутні підстави для відступу від часток у праві спільної часткової власності.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 473/2934/16-ц та витребувано її з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справу № 473/2934/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу № 473/2934/16-ц призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу № 428/73/18 призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 02 квітня 1971 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

Цього ж дня ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_5 іншу 1/2 частини вказаного житлового будинку, ставши власником вказаного майна в цілому.

17 липня 1975 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого, остання придбала належних ОСОБА_3 43/100 частини житлового будинку та нежитлових споруд, що знаходяться по АДРЕСА_3 .

29 листопада 1979 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6 43/100 частки житлового будинку та нежитлових споруд по АДРЕСА_1 .

14 травня 1984 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та згідно свідоцтва останній успадкував 57/100 часток житлового будинку та нежитлових споруд по АДРЕСА_3 .

03 серпня 2005 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 43/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_3 . При цьому, у договорі зазначено, що на земельній ділянці розташовано тамбур дерев`яний а ІІ-1, один житловий будинок, кам`яний, житловою площею 64.7 кв. м, загальною площею105.0 кв. м, зазначений у плані літ. А-1, літня кухня кам`яна, зазначена у плані літ. Г-1, сарай кам`яний - літ. Д-1, сарай кам`яний - літ. Е-1, сарай кам`яний - літ. Ж-1, сарай кам`яний - літ. З-1, сарай кам`яний - літ. И-1, сарай цегляний - літ. К-1, туалет цегляний - літ. Л-1, літня кухня кам`яна - літ. М-1, туалет цегляний - літ. Н-1, гараж цегляний - літ. О-1, сарай цегляний - літ. П-1, баня кам`яна - літ. Р-1, сарай кам`яний - літ. С-1, огорожа №1-3.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 357 ЦК України визначено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Відповідно до положень частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Оскільки, ОСОБА_1 за правочином набула 43/100, який не визнаний недійсним і ніким не оспорюється, тобто на момент набуття права спільної часткової власності, її частка була встановлена, а тому її право не є порушеним.

Установивши, що правових підстав для визначення частки у праві спільної часткової власності немає, а законодавство, за певних умов, передбачає лише збільшення розміру частки у праві спільної часткової власності, суди дійшли обґрунтованого висновку, що твердження позивача, що вона фактично набула у власність 1/2 частини спірного нерухомого майна, а не 43/100, є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки суд правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушив норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2016 та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

В. П. Курило