КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4868/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Арапіної Н.Є., ухвалене в м. Київ 06 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права власності на частину квартири,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про зміну способу виконання рішення суду про стягнення аліментів на дитину в зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно. Позовна заява мотивована тим, що під час перебування у шлюбі із відповідачем, розірваному 14 квітня 2006 року, народжена дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебуває на її утриманні. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2006 року стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на утримання доньки в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 21 червня 2006 року, заборгованість по сплаті аліментів із 05 травня 2010 року становить 60829,77 грн. Вважає, що оскільки відповідач не виконує рішення суду про стягнення аліментів, за дитиною має бути визнане належне відповідачу на підставі договору дарування від 22 грудня 2010 року право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на ст. 190 СК України, просила визнати за ОСОБА_3 право власності на 13/100 частин квартири АДРЕСА_1, що належить відповідачу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Суд першої інстанції мотивував відмову в задоволенні позову тим, що припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно можливе лише з волі власника майна, а примусового переходу права власності на нерухоме майно в даному випадку законом не передбачено.

Вказувала, що відповідач не бажає вирішити питання заборгованості по аліментам, відмова передати частку квартири дочці є підтвердженням його ухилення від батьківських обов'язків.

Зазначала, що судом надана неналежна оцінка довідці Спеціалізованої дитячо-юнацької школи № 6 від 22 серпня 2018 року про перебування відповідача з 07 вересня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку, оскільки заборгованість почала виникати ще з 2010 року.

Не відповідає дійсності надана представником відповідача інформація про те, що на сьогоднішній день здійснюється відрахування аліментів, оскільки починаючи з 2010 року і по сьогоднішній день вона жодних відрахувань не отримувала.

Вважала, ухилення від сплати аліментів та навмисне створення штучних виправдань заборгованості по аліментам, злісне небажання вирішити питання шляхом передачі частини квартири на користь дитини є порушенням прав ОСОБА_3

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст. 190 СК України, виходив із того, що припинення права на аліменти для дитини в зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно можливе лише на договірних засадах з дозволу органу опіки та піклування.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка станом на день звернення із позовом була неповнолітньою.

Також ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 99).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2006 року із ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 21 червня 2006 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 7).

04 серпня 2006 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у даній справі (а. с. 8).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментам за період з 05 травня 2010 року по 31 жовтня 2017 року, затвердженої начальником Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 13 листопада 2017 року, заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 19474480 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 2-2268/06 від 04 серпня 2006 року про стягнення аліментів за вказаний період складає 60829,77 грн. (а. с. 15 - 18).

Згідно довідки Спеціалізованої дитячо-юнацької школи Олімпійського резерву № 6 від 22 серпня 2018 року № 205, ОСОБА_2 дійсно працює в даному закладі на посаді тренера-викладача з 25 листопада 2009 року по теперішній час. ОСОБА_2 надана відпустка по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 07 вересня 2015 року, після закінчення якої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2 став до роботи (а. с. 98).

ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками 13/100 частин квартири АДРЕСА_2, в рівних частках на підставі договору дарування від 22 грудня 2000 року (а. с. 12, 97).

Позивачем надано звіт про оцінку майна, складений суб'єктом оціночної діяльності ПП «Світлиця - нова» 17 листопада 2017 року на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору, згідно якого ринкова вартість 13/100 частин квартири на день проведення оцінки 17 листопада 2017 року складає 174935 грн. (а. с. 19 - 37).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Із системного аналізу ст. 190 СК України випливає, що припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права власності на нерухоме майно можливе виключно на договірній, тобто добровільній основі, за погодженням із органом опіки та піклування, а оскільки дитині, за якою позивач просила визнати право власності на нерухоме майно, вже виповнилося 14 років - то і за її участі, і право власності на майно на підставі рішення суду у даному випадку виникнути не може.

Ст. 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із правильними висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання позивача на небажання відповідача добровільно сплатити заборгованість по аліментам, до яких зводяться основні доводи позову та апеляційної скарги, правильних по суті висновків суду першої інстанції не спростовують і не є підставою для задоволення позову.

Апеляційний суд також враховує, що позивач просила визнати за ОСОБА_3 право власності на 13/100 частин квартири, хоча із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що відповідач має право власності лише на 1/3 від 13/100 частин цієї квартири.

Разом із тим, звернення до суду за захистом своїх прав та прав дитини у неналежний спосіб не позбавляє позивача можливості використати інші правові інструменти захисту, передбачені законом, які застосовуються при наявності заборгованості по аліментам у боржника.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку наданим відповідачем доказам, а саме довідці з місця роботи відповідача щодо перебування його у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 07 вересня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року, апеляційний суд враховує, що в мотивувальній частині рішення будь-які висновки суду з цього приводу відсутні і будь-які обставини з використанням даного доказу не встановлювались.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.