Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 263/7494/16-ц

провадження № 61-20905св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Зайцевої С. А., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу та проценти за договором позики від 22 грудня 2010 року. Позов обґрунтовано тим, що 22 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_2 укладений строковий договір позики, за яким останній отримав 170 000,00 грн та зобов`язався повернути борг до 22 червня 2011 року. Поручителем за вказаним договором виступив ОСОБА_3 . На момент звернення до суду з позовом борг не повернуто. Відповідно до наданого розрахунку позивач просив стягнути 2 717 790,00 грн, з яких: 170 000,00 грн - сума позики; 785 400,00 грн - проценти; 151 640,00 грн - інфляційні втрати; 25 500,00 грн - три відсотки річних; 1 585 250,00 грн - пеня.

31 жовтня 2016 року позивач уточнив зміст позовних вимог та просив стягнути лише розмір позики за договором - 170 000,00 грн, визначивши солідарними відповідачами у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який є одним з поручителів відповідно до договору від 22 грудня 2010 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право ОСОБА_1 порушене, але не підлягає захисту у зв`язку з пропуском загальної трирічної позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 14 червня 2016 року - через п`ять років після спливу строку виконання зобов`язання, у той час як умова договору про збільшення позовної давності не була підписана позичальником ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 й ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22 грудня 2010 року в розмірі 170 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за подачу позовної заяви в суді першої інстанції в розмірі 850,00 грн і за подачу апеляційної скарги в розмірі 935,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір за подачу позовної заяви в суді першої інстанції в розмірі 850,00 грн і за подачу апеляційної скарги в розмірі 935,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції про те, що договір позики не підписаний позичальником ОСОБА_2 , а тому не створює обов`язків, визначених цим договором, не є таким, що відповідає фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам. За своєю структурою договір позики-поруки є змішаним договором, складається з декількох елементів, один з яких - договір позики, де позичальник засвідчив умови цієї частини договору, зокрема отримання в борг 170 000,00 грн на умовах повернення у строк до 22 червня 2011 року і сплати процентів у розмірі 5,0 % за місяць (а. с. 3), елемент договору «позика» підписаний позикодавцем ОСОБА_1 і позичальником ОСОБА_2 , елемент договору «порука» підписаний позикодавцем і поручителем ОСОБА_3 Зазначення в рішенні суду першої інстанції, що поручительство у 20 років викликає об`єктивні сумніви щодо доцільності та реальності таких довготривалих зобов`язань, штучний характер зобов`язання поручителів за договором з метою створення умов, за яких строк дії договору нібито не сплинув, на думку апеляційного суду, не ґрунтується на обставинах справи, має характер припущень, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Щодо позовної давності, то апеляційний суд, визнаючи, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово заявляв про її застосування, взяв до уваги надану до апеляційного суду розписку позикодавця ОСОБА_1 , держателем якої є один із солідарних боржників - ОСОБА_3 , де підтверджено повернення 18 січня 2014 року частини боргу в розмірі 5 500,00 грн (а. с. 83). Відповідно діями поручителя ОСОБА_3 з повернення частини боргу було перервано перебіг позовної давності на умовах статті 264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Новий строк спливає 18 січня 2017 року, і позивач звернувся за захистом свого суб`єктивного права до спливу цього строку.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 09 березня 2017 року виправлено описку у «вступній та резолютивній частині» рішення від 28 лютого 2017 року: замість «(сто сімдесят сім тисяч) гривень» вказано правильне значення «(сто сімдесят тисяч) гривень» (в абзаці четвертому резолютивної частини).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у квітні 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заявник у касаційній скарзі посилається на сплив трирічної позовної давності, стверджує, що всі грошові зобов`язання за договором позики-поруки від 22 грудня 2010 року виконав у строки, позикодавець намагається повторно стягнути з нього кошти, користуючись відсутністю документального підтвердження повернення боргу у позичальника, вказує на численні вади договору позики-поруки, відсутність його підпису в розділі договору, де зазначено про збільшену позовну давність у п`ять років, посилається на норму статті 266 ЦК України щодо спливу позовної давності до додаткової вимоги у зв`язку зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважає, що слід критично відноситися до наданих поручителем ОСОБА_3 розписок у матеріалах справи, оскільки вони підписані ОСОБА_1 та не містять підпису позичальника, а отже, могли бути підписані в будь-який час та немає пояснення, чому ними володіє поручитель, а не позичальник, повідомлення від поручителя всупереч вимогам статті 555 ЦК України ОСОБА_2 не отримував. Окрім цього, заявник вважає процесуальним порушенням виправлення описки апеляційним судом в іншому складі ніж той, що ухвалював рішення за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справдоповнення до касаційної скарги.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_2

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року, витребувано матеріали справи з Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відмолено ОСОБА_2 у прийнятті доповнень до касаційної скарги та повернуто їх заявнику.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики-поруки на суму 170 000,00 грн зі строком повернення позики до 22 червня 2011 року та сплатою процентів у розмірі 5,0 % за кожний місяць користування позикою (а. с. 3-4, 40-41).

Перший аркуш зазначеного договору щодо позики містить підпис ОСОБА_2 , другий аркуш зазначеного договору - підписи поручителів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Також договір містить підпис ОСОБА_1 .

У пункті 3.4. договору позики-поруки від 22 грудня 2010 року передбачено, що строк поруки встановлюється до 22 червня 2021 року.

Відповідачем заявлено до суду про застосування наслідків спливу загальної трирічної позовної давності (а. с. 11-13, 51-53).

Також апеляційний суд дослідив надану відповідачем ОСОБА_3 розписку від 18 січня 2014 року за підписом ОСОБА_1 про те, що останній отримав від ОСОБА_2 за договором позики від 22 грудня 2010 року грошові кошти в рахунок погашення боргу в сумі 5 500,00 грн, поручитель за цим договором - ОСОБА_3 (а. с. 83).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У частині першій статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

У випадку вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, позовна давність переривається та її перебіг починається заново, як це врегульовано статтею 264 ЦК України.

Відповідно до пункту 1.1 договору позики-поруки від 22 грудня 2010 року позичальник зобов`язується виконати всі зобов`язання за цим договором і повернути борг позикодавцю в строк до 22 червня 2011 року.

Матеріали справи містять заперечення ОСОБА_2 проти позову з проханням відмовити у його задоволенні, у тому числі через пропущення позивачем трирічної позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 , незважаючи на отримані повістки, не брав участі в розгляді справи в суді першої інстанції, до апеляційного суду надав заяву про розгляд без його участі (а. с. 82), заперечення проти позову, зокрема у зв`язку з пропуском позовної давності, не надав.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

При цьому Верховний Суд наголошує, що у випадку, коли до відповідачів, пов`язаних солідарним обов`язком, пред`явлена солідарна вимога і один із них обґрунтовано заявив суду про застосування позовної давності, то така процесуальна дія має наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Позивач звернувся з позовом до Жовтневого районного суду м. Маріуполя 14 червня 2016 року (а. с. 1),тобто після спливу загальної трирічної позовної давності, відлік якої розпочався 22 червня 2011 року, після спливу строку, до якого ОСОБА_2 надавалась позика в сумі 170 000,00 грн, що в силу частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові до відповідачів.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку, що право ОСОБА_1 порушено, проте звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав через п`ять років з моменту недотримання боржником строку погашення взятих на себе зобов`язань свідчить про безпідставне пропущення позивачем позовної давності, тому порушене право ОСОБА_1 не підлягає захисту у зв`язку з пропуском позовної давності.

З огляду на те, що положення договору позики-поруки про збільшення позовної давності до п`яти років не містять підпису позичальника ОСОБА_2 , Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на статтю 259 ЦК України щодо збільшення позовної давності за домовленістю сторін лише у письмовій формі, про незастосування до спірних правовідносин збільшеної тривалості позовної давності у п`ять років.

Суд першої інстанції комплексно підійшов до аналізу спірного договору позики-поруки, справедливо зазначивши, що з огляду на узгоджений сторонами строк виконання зобов`язань боржником ОСОБА_2 , який не перевищує шести місяців з дати укладення самого договору - 22 грудня 2010 року, поручительство до 22 червня 2021 року викликає об`єктивні сумніви щодо реальності таких довготривалих зобов`язань.

Апеляційним судом помилково не було враховано викладене, а також застосовано передбачене статтею 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності, зважаючи на наявну в матеріалах справи розписку (а. с. 83).

Переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності та за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004 року).

Отже, надана до апеляційного суду поручителем ОСОБА_3 розписка від 18 січня 2014 року за підписом ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 5 500,00 грн в рахунок погашення боргу, не може підтверджувати переривання перебігу позовної давності та свідчити на користь задоволення позову, оскільки вона містить лише підпис позивача, складена ним самим, що створює умови для можливого зловживання та штучного створення доказів з метою задоволення позову, так само як і не можна визнати поважними причинами неподання цього документа раніше - до суду першої інстанції, враховуючи обізнаність відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи у суді першої інстанції (а. с. 50) до перебування на стаціонарному лікуванні з 05 січня по 18 січня 2017 року (а. с. 84). При цьому у тексті розписки від 18 січня 2014 року вказано про отримані від ОСОБА_2 5 500,00 грн, а апеляційний суд у тексті оскаржуваного рішення зазначає про вчинення поручителем ОСОБА_3 дій з повернення частини боргу.

Апеляційний суд, скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції і задовольняючи позов, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, зокрема заяві відповідача про застосування позовної давності, і дійшов необґрунтованих висновків, що діями поручителя ОСОБА_3 з повернення частини боргу в сумі 5 500,00 грн було перервано перебіг позовної давності, а новий строк спливає 18 січня 2017 року, тобто позивач звернувся за захистом свого суб`єктивного права до спливу цього строку.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та беручи до уваги те, що позивач як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору, понесені відповідачем витрати за подання касаційної скарги у розмірі 2 040,00 грн компенсуються за рахунок держави.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 січня 2017 року залишити в силі.

Компенсувати ОСОБА_2 судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 2 040,00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г. І. Усик