Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 134/1342/16-ц

провадження № 61-1662св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року у складі суддів: Сала Т. Б., Марчук В. С., Медвецького С. К.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що її син - ОСОБА_3 - та невістка - ОСОБА_2 - є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що відповідачі ухиляються від виховання, догляду та розвитку дитини ОСОБА_4, постійно виїжджають на заробітки, залишаючи онука на неї. Кошти на утримання дитини не надають, внаслідок чого вона утримує дитину за рахунок власної пенсії. Кошти, які виділяються на дитину, витрачають на власні потреби. За час перебування відповідачів на заробітках з дитиною не контактували та не цікаливись її життям.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2016 року позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно їх малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що бабуся дитини - ОСОБА_1 - займається вихованням та утриманням малолітнього онука ОСОБА_4 Батьки дитини самоусунулись від виконання своїх батьківських обов'язків щодо догляду за сином, вихованням дитини не займаються, матеріальної допомоги не надають. Також, ОСОБА_3 надав письмову згоду на позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_4

Додатковим рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 05 липня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Рішення в частині стягуваних судових витрат змінено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551 грн 20 коп. сплаченого судового збору. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів, які б були підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4, а позбавлення матері батьківських прав відносно дитини буде суперечити інтересам дитини.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана адвокатом ОСОБА_5, оскільки в угоді про надання правової допомоги не вказано, в якій саме справі відповідач уповноважила адвоката представляти її інтереси. Також, суд апеляційної інстанції безпідставно поновив ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки доказів поважності пропуску строку нею не надано. Поза увагою апеляційного суду залишилось також те, що домовленості про те, що ОСОБА_1 буде доглядати онука у період відсутності батьків, не було. Із самого народження ОСОБА_4 батьки належним чином не доглядали за дитиною, не займались його вихованням і матеріальним забезпеченням, постійно виїжджаючи на заробітки. Дитина часто хворіє та потребує материнської уваги та любові, проте ОСОБА_2 навіть після рішення апеляційного суду дитиною не цікавиться та не провідувала сина. Крім того, має іншого чоловіка та народила другу дитину, тому рішення апеляційного суду прийнято не в інтересах дитини.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційним судом переглядалося рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 В іншій частині рішення першої інстанції не оскаржувалося та в апеляційній інстанції не переглядалося, у зв'язку із чим на підставі вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2, шлюб між якими зареєстровано 25 грудня 2014 року, є батьками малолітного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно висновку органу опіки та піклування Крижопільської районної державної адміністрації Вінницької області № 24 від 04 вересня 2016 року дитина проживає в сім'ї бабусі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни та при позбавленні батьківських справ.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Крижопільської районної державної адміністрації Вінницької області № 24 від 04 вересня 2016 року, Крижопільська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, врахувавши письмову згоду батька дитини ОСОБА_3 на позбавлення батьківських прав від 03 жовтня 2016 року, не заперечує проти позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відносно їх малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог процесуального закону повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик