ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м.Суми

Справа №591/5827/17

Номер провадження 22-ц/816/30/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 вересня 2018 року, ухваленого у складі судді Клименко А.Я., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 17 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому остаточно уточнивши позовні вимоги просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти за договором позики в сумі 37 500,00 доларів США, що еквівалентно 982 095,00 грн, 12 % річних за користування коштами в сумі 4 500,00 доларів США, що еквівалентно 117 851,40 грн, а також 3 % річних від простроченої суми в розмірі 894,00 доларів США, що еквівалентно 23 413,15 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 24.01.2017 року він надав ОСОБА_2 грошову позику у сумі 37 500 доларів США під 12% річних, про що було складено розписку. Відповідач зобов'язувався повернути позику протягом року. Протягом липня, серпня 2017 року в усній формі позивач звертався до відповідача з вимогою повернути отримані кошти, однак останній повертати грошову позику відмовився у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем. 04.09.2017 року та 27.10.2017 року відповідачу було направлено письмову вимогу про повернення протягом 30 днів грошових коштів, однак кошти він не повернув, що і стало підставою звернення до суду з позовом.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 37 500 доларів США, що еквівалентно до гривні за даними курсу НБУ становить - 982 095,00 грн, 12 % річних за користування коштами у сумі - 4 500 доларів США, що еквівалентно до гривні за даними НБУ становить - 117 851,40 грн, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 894 доларів США, що еквівалентно до гривні за даними НБУ становить - 23 413,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 8810,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що має сумнів у справжності розписки наданої позивачем. У даній розписці не зазначено, що позивач передав йому кошти у власність, а він їх одержав і коли саме, не зазначено строк повернення. Вказує, що в розписці зазначений строк повернення коштів протягом року, однак позивач звернувся до суду з позовом 18.10.2017 року, а вимогу про дострокове повернення коштів направив 27.10.2018 року. Зазначає, про необхідність проведення у справі судової почеркознавчої експертизи. Також вказує, що судом першої інстанції не досліджувались джерела походження значної грошової суми у позивача. Крім того, судом першої інстанції не була допитана в якості свідка, вказана в розписці ОСОБА_3 про факт і обставини передачі та одержання позики.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає, що подана апеляційна скарга не обґрунтована нормами матеріального та процесуального права, є безпідставною, її доводи не ґрунтуються на матеріалах справи. Зазначає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що з 04.04.2019 року по 08.04.2019 року буде перебувати у службовому відрядженні у м. Львові. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання, оскільки відповідачем не надано належних доказів про його перебування в м. Львові у службовому відрядженні. Тільки квитки на потяг, додані ним до клопотання, не підтверджують направлення відповідача у службове відрядження. Крім того відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов'язання за борговою розпискою не виконав, після одержання вимоги про повернення позики коштів не повернув, тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 24 січня 2017 року, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 37 500,00 доларів США та зобов'язувався повернути позику на протязі року зі сплатою процентів у розмірі 12 % річних. Факт укладення сторонами договору позики на вказаних умовах підтверджується розпискою від 24 січня 2017 року, яку підписав ОСОБА_2 (а. с. 194 т. 1).

04.09.2017 року та 27.10.2017 року ОСОБА_1 направляв на адресу ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення грошових коштів за договором позики та сплату відсотків протягом тридцяти днів (а. с. 24, 59, 60 т. 1). Як пояснив в судовому засіданні апеляційного суду позивач, вимогу він направив у зв'язку з тим, що відповідач не сплачував йому проценти за користування позикою. Але вимогу позивача відповідач не виконав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до частин першої і третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалися, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

В відзиві на позов відповідачем не заперечувався факт отримання ним від позивача у борг грошових коштів 24 січня 2017 року, на підтвердження чого ним позивачу було надано розписку. При цьому відповідач посилався на те, що строк повернення позики на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, ще не настав, так як закінчується 24 січня 2018 року. Крім того, зазначав, що повертає позивачу запозичені кошти частинами, проте доказів на підтвердження цієї обставини суду не надав (а. с. 54-57, т. 1).

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечується факт написання ним відповідної розписки від 24 січня 2017 року у зв'язку з чим ним було заявлено клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. Вказане клопотання відповідача було задоволено та ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2018 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інститут судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса (а. с. 260, т. 1).

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року вирішено клопотання судового експерта та на адресу експертної установи направлено для проведення вказаної експертизи матеріали цивільної справи з оригіналом розписки та додаткові матеріали (а. с. 34, т. 2). Проте, 14 березня 2019 року матеріали справи повернулися з експертної установи, судово-почеркознавча експертиза залишена без виконання у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_2, на якого ухвалою суду від 03 грудня 2018 року покладено обов'язок по оплаті витрат за проведення експертизи, не здійснив оплату рахунку вартості робіт по проведенню вказаної експертизи (а. с. 35, т. 2).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підтвердження укладення договору позики з відповідачем, позивач надав письмову розписку. Зі змісту розписки вбачається, що вона підписана ОСОБА_2 24 січня 2017 року. В ній зазначена сума отриманих відповідачем коштів 37 500 доларів США, розмір процентів за користування позикою, а також умови та строк її повернення: на протязі року, тобто кінцевий строк повернення позики є 24 січня 2018 року. Таким чином у розписці зазначено всі істотні умови, укладеного сторонами договору: дата отримання позики, її сума, проценти за користування позикою, умови та строк її повернення.

У зв'язку з зазначеним, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вказана розписка є неналежним та недопустимим доказом.

Встановивши, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики у встановлений строк не виконав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право позивача порушено та його вимоги про стягнення з відповідача суми боргу та процентів за користування позикою є обгрунтованими.

Суд також дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Проте, визначаючи розмір 3% річних, суд першої інстанції помилився щодо періоду їх нарахування.

Як вже зазначалося, укладеним сторонами договором позики встановлений кінцевий строк повернення позики - 24 січня 2018 року. Таким чином прострочення виконання зобов'язання за договором позики у відповідача виникло починаючи з 25 січня 2018 року. Отже, в межах заявлених позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три проценти річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 25 січня 2018 року по 16 серпня 2018 року в розмірі 704,22 дол. США, що в гривневому еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає 18 540 грн 35 коп.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не досліджувались джерела походження значної грошової суми у позивача, колегією суддів відхиляються, оскільки вказана обставина не відноситься до предмету дослідження та доказування в даній справі.

Колегія суддів також не може взяти до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що судом не була допитана вказана в розписці як свідок ОСОБА_3 про факти і обставини передачі та одержання позики. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Крім того клопотання про допит вказаного свідка відповідачем суду не заявлялось.

Отже, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК підлягає зміні в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . необхідно стягнути три проценти річних у розмірі 704, 22 дол. США, що в гривневому еквіваленті до офіційного курсу НБУ становить 18 540 грн 35 коп.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 вересня 2018 року в даній справі змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 трьох процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 704,22 доларів США що в гривневому еквіваленті до офіційного курсу НБУ становить 18 540 гривень 35 копійок.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик