Постанова
Іменем України

25 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 760/21922/15-ц
провадження № 61-23340св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом Міністра оборони України від 24 лютого 2009 року його звільнено з військової служби у зв`язку зі скороченням штату, а з 05 березня 2009 року наказом начальника штабу військової частини НОМЕР_1 №44 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. 23 січня 2012 року у результаті первинного огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому встановлена третя група інвалідності довічно, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт. Значна частина пенсії, яку він отримує як особа з інвалідністю третьої групи, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що належних доказів дійсного спричинення моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача позивач не надав, крім того, законодавцем передбачено соціальне забезпечення військовослужбовців звільнених з військової служби у разі встановлення інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби у формі виплати грошової допомоги.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 березня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що встановлена позивачу третя група інвалідності є наслідком захворювань, пов`язаних з проходженням військової служби, а тому саме на Міністерство оборони України як уповноважений орган державного управління покладається обов`язок держави відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У січні 2017 року Міністерство оборони України звернулося до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не надав доказів протиправних винних дій відповідача у завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та шкодою, рішення апеляційного суду ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, не враховано правила дії закону в часі.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За нормою статті 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій (далі ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, наявності причинно-наслідкового зв`язку та вини у діях чи бездіяльності Міністерства оборони України, його обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду.
З такими висновками Верховний Суд не погоджується, оскільки апеляційний суд дійшов їх внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
Судами встановлено, що полковник ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді заступника начальника відділу контролю за фінансово-господарською діяльністю військових структур контрольно-ревізійного управління Командування сил підтримки Збройних Сил України.
Наказом Міністра оборони України від 24 лютого 2009 року № 141 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у зв`язку зі скороченням штату (а.с.7).
Наказом начальника штабу військової частини НОМЕР_1 від 05 березня 2009 року № 44 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу всіх видів забезпечення (а.с.8).
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії ААА №777418 з 23 січня 2012 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності довічно, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Як вбачається з матеріалів справи такі обов`язки військової служби позивач виконував впродовж 26 років 06 місяців.
Як на підставу завдання моральної шкоди позивач посилається на погіршення його здоров`я, щопов`язано з виконанням ним обов`язків військової служби у період ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Положеннями статті 11 вказаного Закону України встановлено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, має з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та завдана моральна шкода.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Судом встановлено, що з 23 січня 2012 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності довічно, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

ОСОБА_1 на час, з яким пов`язується причина та час погіршення його здоров`я та настання інвалідності, перебував на службі у лавах Радянської Армії, яка підпорядковувалась Міністерству оброни Радянського Союзу, в той час як з 24 серпня 1991 року на підставі постанови Верховної Ради України «Про військові формування в Україні» утворено Міністерство оборони України та відбулось створення нових Збройних Сил України. Цим нормативним актом не передбачено відповідальності Міністерства оборони України за спричинену шкоду під час проходження військової служби у Радянській Армії, не встановлено такої відповідальності і Законом України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року.

Отже, за часовим критерієм шкоду позивачу завдано за період проходження військової служби та відповідних її умов, які не визначалися державою Україна та Міністерством оборони України, до якого пред`явлено позов про відшкодування шкоди.
У статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Норми Цивільного кодексу України 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, на підставі яких заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди не мають зворотної дії в часі.
Крім того, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються правами і пільгами, передбаченими цими законами, в тому числі мають право на компенсаційні та інші виплати, пов`язані із погіршенням стану здоров`я, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби.

Законодавство, що було чинним на час отримання позивачем ушкодження здоров`я, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди особі, зокрема й у подібних правовідносинах.
Указаних обставин та норм права апеляційний суд до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду.
Водночас суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
З цим висновком погоджується суд касаційної інстанції.
Разом з тим, Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції вдався до тверджень про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог, тоді як ці вимоги є безпідставними по суті. Проте указане не вплинуло на результат вирішення спору, оскільки його наслідком є відмова у позові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки у справі встановлено, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню повністю із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з висновку суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки позивач ОСОБА_1 віднесений до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, то відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. Тому судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 584,64 грн підлягає компенсації Міністерству оборони України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, згідно з частиною шостою статті 141 та підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року скасувати, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 березня 2016 року залишити в силі.
Судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 584 (п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 64 коп., сплачений за платіжним дорученням № 248/1294 від 08 листопада 2016 року, компенсувати Міністерству оборони України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко