Єдиний унікальний номер 234/8333/16-ц Номер провадження 22-ц/804/1051/19
Головуючий в І інстанції - Юр'єва К.С. Єдиний унікальний номер 234/8333/16-ц
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1051/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі суддів:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом міста Києва за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2016 року цивільну справу № 234/8333/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮЗ Алко-Трест», про звернення стягнення на предмет застави (головуючий у 1 інстанції суддя Юр'єва К.С.)

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 7573219,46 грн. звернути стягнення на предмет застави - автомобіль TOYOTA LC, реєстраційний номер НОМЕР_1, який на праві власності належав ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмету застави, яка повинна бути визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитної лінії №606 від 12.12.2013 року, укладеним між позивачем та ТОВ «ЮЗ АЛКО-ТРЕСТ», між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір застави транспортних засобів №606/6 від 12.12.2013 року, за яким останній передав в заставу належний йому на той час спірний автомобіль. 6 серпня 2015 року ОСОБА_3 відчужив заставний автомобіль ОСОБА_4 В наслідок порушення позичальником умови кредитного договору виникла заборгованість, яка станом на 13 серпня 2015 року становить: за тілом кредиту 3500000 грн., по сплаті відсотків 812383,61 грн., пені 1178287,88 грн. та штрафу 2082547,97 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 12 квітня 2016 року за клопотанням позивача у зв'язку з тим, що предмет застави було відчужено та новим власником є ОСОБА_2, замінено первісного відповідача ОСОБА_4 належним відповідачем ОСОБА_2, справу передано за підсудністю до Краматорського міського суду Донецької області.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Діамантбанк» задоволено. Звернуто стягнення на транспортний засіб марки TOYOTA LC, реєстраційний номер НОМЕР_2, якій зареєстрований за ОСОБА_2, в рахунок погашення заборгованості за Договором кредитної лінії № 606 від 12 грудня 2013 року в загальній сумі 7 573 219,46 грн. шляхом продажу транспортного засобу з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка повинна бути визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом), під час проведення виконавчих дій. Розподілено судові витрати.

Відповідачем подано заяву про скасування заочного рішення, яка ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 15 січня 2018 року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якої діяла Лященко А.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що справа була розглянута у її відсутність, про час та місце розгляду справи її повідомлено не було, що призвело до порушення її прав та неповного з'ясування судом усіх обставин, які мають значення по справі. Вважає, що рішення суду щодо розміру заборгованості ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не доведено правильність наданих розрахунків суми заборгованості та не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження. Крім того, звертають увагу, що ОСОБА_2 не є стороною кредитних правовідносин та не є заставодавцем за договором застави автомобіля. Вона є добросовісним набувачем майна, що виключає можливість його витребування, а посилання суду на положення ст.388 ЦК України є помилковим.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2016 року змінено в частині визначення розміру заборгованості в рахунок погашення якої звертається стягнення. Звернуто стягнення на транспортний засіб марки TOYOTA LC 200 4,5 D V8 Premium 6АТ, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який зареєстрований за ОСОБА_2, в рахунок погашення заборгованості в сумі 4 312 383,61 грн. за Договором кредитної лінії № 606 від 12 грудня 2013 року, шляхом продажу транспортного засобу з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка повинна бути визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом), під час проведення виконавчих дій. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник відповідача ОСОБА_2 - Лященко А.М. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Інші особи, які приймають участь по справі, у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суд підлягає скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права, у тому числі розгляд справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Статтею 158 ЦПК України, в редакції яка була чинна на час розгляду справи у суді першої інстанції, визначено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи убачається, що від 21 червня 2016 року цивільна справа № 234/8333/16-ц за позовом ПАТ «Діамантбанк» до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ТОВ «ЮЗ Алко-Трест», розглянута у відсутність відповідача та третіх осіб та по справі постановлено заочне рішення.

Відповідно до ст.. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто заочний розгляд справи у суді проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.

Проте відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи 18 грудня 2014 року у матеріалах справи відсутні.

Згідно із ст.74 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки - повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. (ч.9 ст.74 ЦПК України).

З матеріалів справи убачаться, що учасники справи, зокрема, ОСОБА_2 (яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1) та ОСОБА_3 викликались Краматорським міським судом Донецької області на судові засідання, призначені на 03 червня 2016 року, 14 червня 2016 року, 21 червня 2016 року через розміщення оголошення на офіційному сайті суду.

Однак ЦПК України у редакції, що діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення, не передбачав такого способу повідомлення сторін про розгляд справи. Законом України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» (в редакції чинній на час розгляд справи судом першої інстанції) також не було передбачено такого виду повідомлення учасників справи. У зв'язку з наведеним таке повідомлення не може вважатися належним у розумінні процесуального законодавства.

Отже, суд розглянув справу, не повідомивши відповідача належним чином про час та місце судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року. Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи справу по суті апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1-3 ст.1049 ЦК).

Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції було встановлено, що 12 грудня 2013 року між позивачем та ТОВ «ЮЗ Алко-Трест» укладено Договір кредитної лінії №606. В подальшому сторонами кредитного договору укладено декілька додаткових угод, а саме: 12.12.2013 року укладено додаткову угоду № 1, 23.01.2014 року - додаткову угоду №2 та 13.02.2014 року - додаткову угоду №3. Відповідно до умов кредитного договору (з урахуванням додаткових угод) позичальнику надано кредит в межах встановленого ліміту у розмірі 3500000 грн. зі сплатою процентів за користуванням кредитом у розмірі 24% річних та комісії за надання кредиту у розмірі 0,5% від розміру відкритої кредитної лінії, на строк до 11 грудня 2014 року.

В забезпечення зобов'язання ТОВ «ЮЗ Алко-Трест» за Договором кредитної лінії між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_3 укладено договір застави транспортного засобу №606/6, за яким останнім передано в заставу належний йому на праві власності транспортний засіб TOYOTA LC, реєстраційний номер НОМЕР_1, загальною вартістю 791964 грн. Та 13 грудня 2013 року застава рухомого майна - автомобіля, зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 14071630.

Боржником зобов'язання за кредитним договором не виконуються та має місце заборгованість, розмір якої станом на 13 серпня 2015 року, становить 7573219,46 грн. Яка складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 3500000 грн., заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в сумі 812383,61 грн., заборгованість зі сплати пені в сумі 1178287,88 грн., заборгованість зі сплати штрафу в сумі 2082547,97 грн.

29 квітня 2015 року ОСОБА_3 та ТОВ «ЮЗ Алко-Трест» надіслані листи з вимогою погасити заборгованість.

Відповідно до інформації наданої Управлінням безпеки дорожнього руху Департаменту превентивної діяльності Національної поліції України 6 серпня 2015 року спірний автомобіль на підставі довідки-рахунку перереєстровано на ОСОБА_4, 8 серпня 2015 року на підставі довідки-рахунку ААЕ від08.08.2015 року - на ОСОБА_7, та 15 вересня 2015 року на підставі довідки-рахунку - на ОСОБА_2 з присвоєнням н.з. НОМЕР_4.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У частинах 1 та 2 статті 590 ЦК України зазначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої, шостої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодавець набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено договором чи законом. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Пунктом п.4.1 договору застави транспортних засобів №606/6 від 12 грудня 2013 року, укладеному між позивачем та ОСОБА_3 визначено випадки, у разі настання яких заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, серед яких є невиконання або неналежне виконання позичальником зобов'язання в цілому або в тій чи іншій частині в строки, передбачені кредитним договором; у випадку, якщо заставодавець порушив будь-який з обов'язків, що зазначені в п.3.3.1 - п.3.3.12 цього договору.

Отже, у позивача виникло право звернення стягнення на предмет застави, оскільки позичальник не виконав обов'язки за кредитним договором по поверненню кредитних коштів.

Пунктом 3.3.5 укладеного сторонами договору застави визначено, що заставодавець зобов'язаний отримати письмову згоду заставодержателя на вчинення дій, пов'язаних із зміною права власності на предмет застави.

В порушення даних умов договору заставодавець ОСОБА_3 14 січня 2015 року без погодження з заставодержателем - позивачем по справі зняв автомобіль з обліку для реалізації. В цей же день спірний автомобіль був зареєстрований на нового власника та, в подальшому, на підставі довідки-рахунку перереєстрований за новим власником ОСОБА_2

Апеляційний суд не приймає до уваги заперечення відповідача, що ОСОБА_2 не є стороною кредитних правовідносин та не є заставодавцем за договором застави автомобіля.

На підставі ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком випадків, встановлених цією статтею.

За змістом статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Системний аналіз частини першої статті 27 Закону України «Про заставу» та частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» дає підстави дійти висновку про те, що реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, тобто, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статями 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідний правовий висновок щодо застосування наведеної норми права викладений у постановах Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 626/605/16-ц та від 13.02.2019р. у справі 645/9101/15-ц, які відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при застосуванні відповідних норм права.

Апеляційний суд не приймає до уваги заперечення відповідача, щодо відсутності заборони та неповідомлення про наявність обтяження, оскільки відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Це правило відповідає речовій природі застави як способу забезпечення, що отримало назву «право слідування».

З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2013 року обтяження, яке є предметом спору, - застава рухомого майна - автомобіля, зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 14071630.

Застава зберігає свою силу незалежно від того, чи знала особа, до якої перейшло майно або майнові права, що складають предмет застави, про існування права застави третіх осіб на таке майно. Якщо особі не було відомо про існування застави, дана обставина має значення для правовідносин між цією особою і заставодавцем. Зокрема, відповідно до приписів статті 659 ЦК України невиконання заставодавцем під час укладення договору купівлі-продажу обов'язку попередити покупця про існування права застави третіх осіб на товар, що продається, дає покупцеві право вимагати зменшення ціни або розірвання договору.

Отже, встановивши, що на момент відчуження спірного автомобіля випуску ОСОБА_2., вказаний автомобіль перебував під обтяженням, яке не є скасованим і існує на цей час, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що остання є неналежним відповідачем у справі і до неї може бути пред'явлено позов про звернення стягнення на предмет застави.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом положень ст.388 ЦК України не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки судом не застосовувалась ст.388 ЦК України, а застосовані положення ст.10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до яких у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна.

Апеляційний суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо недійсності договору застави оскільки відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ч.4 та ч.5 ст. 12 ЦПК України кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених законом.

У відповідності до вимог процесуального права, судом роз'яснено відповідачу обов'язок надати докази на підтвердження зазначених ним обставин, проте нею не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаного факту, тому заперечення відповідача щодо самого факту підписання договору та тверджень про те, що спірний договір є підробкою не заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання щодо визначення розміру заборгованості по процентам за користування кредитом, пені та штрафам апеляційний суд виходить з того, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

У даному випадку з умов договору (а саме п.1.1 зазначеного договору) вбачається, що сторони погодили дату погашення кредиту, встановивши її у 11.12.2014 року. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати процентів та неустойки за кредитом, то після 11.12.2014 року позивач не мав права на їх нарахування. Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією яка викладена постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12.

З наданого до суду розрахунку убачається, що сума заборгованості по процентам за користування кредитом на станом на 11 грудня 2014 року складає 352417,83 грн., з урахуванням зазначеного погашення у 140691,79 грн. - 211726,04 грн. Таким чином, розмір заборгованості по процентам складає 211726,04 грн.

Крім того, з наданого позивачем розрахунку убачається, що пеня у розмірі 1178287,88 грн. була нарахована у період з 13.02.2015 року по 12.08.2015 року, а штраф у розмірі 2082 547,97 грн. - 10.06.2015 року. Оскільки їх нарахування відбулося також після закінчення строку дії договору, то таке нарахування є безпідставним.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач не надала суду жодного доказу в обґрунтування її доводів щодо розміру заборгованості, у тому числі за основним зобов'язанням.

Враховуючи вищевикладене, розмір заборгованості позичальника ТОВ «ЮЗ Алко-Трест» перед кредитодавцем - позивачем по справі складає в загальній сумі 3 711 726,04 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 3500000 грн. та заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в сумі 211726,04 грн.

За зазначених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу частково апеляційний суд, з урахуванням вимог ст.. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути зі сторін понесені ними судові витрати пропорційно задоволених вимог. Враховуючи розмір судового збору, сплачений позивачем до суду першої інстанції в сумі 3654 грн., та судовий збір, сплачений відповідачем при зверненні до суду апеляційної інстанції в сумі 5481 грн. апеляційний суд вважає, що пропорційно задоволеним вимогам на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір сплачений до суду першої інстанції у сумі 1790 грн. 87 коп., та на користь відповідача судовий збір сплачений при зверненні до суду апеляційної інстанції у сумі 2794,70 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 1003 грн. 83 коп. різницю понесених судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - задовольнити частково.

Звернути стягнення на транспортний засіб марки TOYOTA LC 200 4,5 D V8 Premium 6АТ, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5, номер двигуна НОМЕР_3, який на праві власності належить ОСОБА_2, в рахунок погашення заборгованості у сумі 3 711 726 (три мільйони сімсот одинадцять тисяч сімсот двадцять шість) грн 04 коп. за Договором кредитної лінії № 606 від 12.12.2013 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮЗ Алко-Трест», шляхом продажу транспортного засобу з торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною в процесі виконавчого провадження.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 1003,83 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца

Повний текст постанови складений 03 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач В.В. Папоян