Провадження № 2/369/940/19
РІШЕННЯ
Іменем України

18.10.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

за участю секретаря Середенко Б.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Дещенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до директора товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» Бульба Олександра Миколайовича про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу, стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2012 року працював у відділенні №1 ТОВ «Нова пошта» на посаді приймальника. 23.04.2013 року позивач був призваний на військову службу, але на момент призову відповідач не провів з позивачем розрахунків та не видав йому трудову книжку. 26.08.2014 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира окремого полку Президента України полковника ОСОБА_3 був укладений строковий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Після звільнення з лав Збройних Сил України в запас для свого подальшого працевлаштування позивач звернувся до Києво-Святошинського центру зайнятості Київської області, однак отримав відмову у взятті на облік його як безробітного, у зв`язку з тим, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Після цього, позивач звернувся до відділення відповідача, однак там йому повідомлено про звільнення, однак трудову книжку не видано, жодних пояснень не надано. Звільнення вважає незаконним, а тому, з врахуванням уточнень позовної заяви остаточно просив суд: скасувати наказ №40-к від 03.03.2014 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади фахівці з приймання та обробки вантажу Вишневе ТОВ «Нова пошта» з 14.01.2014 року відповідно до п.4 ст. КЗпП, за прогул без поважних причин; поновити ОСОБА_2 на посаді фахівця з приймання та обробки вантажу Вишневе ТОВ «Нова пошта», стягнути з ТОВ «Нова пошта» на користь ОСОБА_2 кошти за час вимушеного прогулу у розмірі 257031,00 грн., індексацію заробітної плати у розмірі 361572,00 грн., кошти за невикористану відпустку у розмірі 33252,00 грн., індексацію за невикористану відпустку у розмірі 46776,54 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, оскільки він є необґрунтованим та безпідставним. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що позивача було звільнено відповідно наказу №40-к від 03.03.2014 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин, оскільки відповідач не повідомив ТОВ «Нова пошта» про призов його на військову службу. Крім цього, представником відповідача у відзиві, до початку розгляду справи по суті було заявлено заяву про застосування строку позовної давності.

При судовому розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

22.04.2013 року ОСОБА_2 згідно з наказом адміністративного директора ТОВ «Нова пошта» №76-К від 22.04.2013 прийнято на роботу на посаду фахівця з приймання та обробки вантажу Вишневе з посадовим окладом згідно штатного розпису з повним робочим днем 8 годин за основним місцем роботи.

За час весняного призову громадян України на строкову військову службу у 2013 році ОСОБА_2 отримав повістку.

Призовною комісією Києво-Святошинського району Київської області позивач був визнаний придатним до військової служби і 23.04.2013 року направлений у військову частину для проходження строкової військової служби.

Як вбачається з військового квитка позивача серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 прийняв військову присягу 25.05.2013 року у військовій частині НОМЕР_2 .

28.08.2014 року ОСОБА_2 на підставі наказу командира ОППУ №73 РС від 28.08.2014 року зарахований до Збройних Сил України на військову службу за контрактом.

10.09.2017 року на підставі наказу командира ОППУ №35 РС від 13.10.2017 року звільнений у запас у зв`язку із закінченням строку контракту.

02.03.2018 ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного центру зайнятості з метою зареєструватись як безробітний і отримати матеріальну допомогу.

Однак, листом Києво-Святошинського районного центру зайнятості №185 від 14.03.2018 року йому було відмовлено у такій реєстрації у зв`язку з встановленням факту зайнятості особи, оскільки відповідно до даних Єдиної інформаційно-аналітичної системи Державної служби зайнятості було встановлено початок трудових відносин ОСОБА_2 з ТОВ «Нова пошта» () починаючи з 22.04.2013 року. Дані про припинення трудових відносин відсутні.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що наказом адміністративного директора ТОВ «Нова пошта» №40-к від 03.03.2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади фахівця з приймання та обробки вантажу Вишневе з 14.01.2014 року за прогул без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП.

Підставами для звільнення стало відсутність ОСОБА_2 на робочому місці у період з 15.01.2014 року по 03.02.2014 року (лист №119 від 05.02.2014 року) та у період з 04.02.2014 року по 13.02.2014 року (лист №127 від 13.02.2014 року), а також ненадання ОСОБА_2 доказів поважності причини відсутності працівника на робочому місці у вказані періоди.

Листом №129 від 03.03.2014 року ОСОБА_2 повідомлялось про факт його звільнення, надсилалась копія наказу про звільнення та повідомлено про необхідність отримання трудової книжки.

Доказів про встановлення факту відсутності або присутності ОСОБА_2 на робочому місці в період з 23.04.2013 року по 14.01.2014 року сторонами надано не було.

Крім цього, суду також не надано доказів надсилання та вручення ОСОБА_2 листів №119 від 05.02.2014 року, №127 від 13.02.2014 рокута №129 від 03.03.2014 року, як і не надано доказів повернення таких листів на адресу відправника.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Стаття 233 КЗпП України, яка передбачає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, містить зазначення про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач копію наказу про своє звільнення та трудову книжку не отримував взагалі, лише був повідомлений про те, що він звільнений за прогули за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Тому суд вважає, що з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся у встановлений законодавством строк.

Відповідно до частини 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ визначено види військової служби: -строкова військова служба;-військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; - військова служба за контрактом осіб рядового складу; -військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського склад'; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); -військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Щодо можливості збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку слід визначити вид військової служби, на яку його призвано, та строки введення в дію правових норм, що дають працівникові такі гарантії.

Відповідно до статті 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконана обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обовязок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Редакція статті 119 КЗпП України, що діяла на момент призову позивача на строкову військову службу та його звільнення, передбачала, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації; на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку. визначеному Кабінетом Міністрів України.

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.

Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий обліку у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Зазначена редакція статті 119 КЗпП України не містила положення щодо забезпечення гарантії збереження за звільненим працівником у разі призову на строкову військову службу місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Внесення змін до ст. 119 КЗпП Украйни відбулося на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» №433-VІІІ від 14.05.2015року, який набрав чинність 11.06.2015року.

Відповідно до редакції ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», що діяла на момент призову позивача на строкову військову службу та його звільнення, призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту «ґ» частини другої статті 26 цього Закону.

За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше, ніж на один рік.

За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі не провадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що діяла на момент призову позивача на строкову військову службу та його звільнення,загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Пунктом 3 статті 36 КЗпП України, що діяла на момент призову позивача на військову службу та його звільнення передбачено підставу для припинення трудового договору у разі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

При цьому, суд враховує те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні 17.03.2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року та вступив у дію з 18.03.2014 року.

Однак, на час призову позивача на строкову військову службу особливого періоду становлено не було.

Беручи до уваги, що позивач був призваний на строкову військову службу 23.04.2013 року, а стаття 119 КЗпП України в редакції, що діяла на той час не містила положення щодо забезпечення гарантії збереження за звільненим працівником у разі призову на строкову військову службу місця роботи (посади) і середнього заробітку, тому відповідач повинен був звільнити позивача на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.

Згідно даних відповідача, ОСОБА_2 звільнено з посади фахівця з приймання та обробки вантажу Вишневе ТОВ «Нова пошта» з 14.01.2014 року за прогул без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП.

Відповідно до пункту 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, суди повинні виходити з того, що передбаченим нормою п. 4 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Крім того, згідно пункту 22 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Оскільки звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, то при розірванні трудового договору необхідно враховувати правила, передбачені для накладення дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявились в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.

Право застосування дисциплінарного стягнення надається тому органу, який здійснює право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Слово «орган» у частині першій ст. 147-1 КЗпП України застосовується у тому ж значенні, що і в ст. 29 ЦК України, де йдеться про органи юридичної особи, які частіше за все є одноособовими. Особа, яка виконує обов`язки керівника підприємства в силу наказу про це, користується правом прийняття працівників, отже, згідно з частиною першою ст. 147-1 КЗпП України має право застосовувати стягнення. До керівників підприємства стягнення вправі застосовувати той орган, який відповідно до статуту приймає керівника на роботу.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

При цьому, суд бере до уваги той факт, що з наявних в матеріалах справи доказів вбачається перебування позивача на строковій військовій службі, починаючи з 23.04.2013 року. Разом з цим, відповідачем встановлено відсутність позивача на робочому місці в ТОВ «Нова пошта» лише починаючи з 15.01.2014 року, тобто майже через 10 місяців, жодних пояснень або доказів з цього приводу відповідачем суду надано не було.

Сторони у цивільному процесі користуються процесуальними правами на власний розсуд. Як зобов`язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не заявлено вимог, щодо зміни формулювання підстави для звільнення, а тому дане питання судом не розглядалось, однак, беручи до уваги наявність у позивача поважних причин відсутності на роботі, а саме проходження строкової військової служби, що виключає можливість звільнення його за прогул, суд приходить до висновку про необхідність скасування наказу №40-к від 03.03.2014 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади фахівця з приймання та обробки вантажу Вишневе ТОВ «Нова пошта» з 14.01.2014 року відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України.

Разом з цим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні решти позовних вимог, виходячи з наступного.

Норми законодавства, що діяли на момент призову позивача на військову службу, а також на момент його звільнення, а саме: п. 3 ст. 36 КЗпП та ст. 119 КЗпП України не містили положень щодо забезпечення гарантії збереження за звільненим працівником у разі призову на строкову військову службу місця роботи (посади) і середнього заробітку, а тому позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді, а також стягнення кошти за період вимушеного прогулу, їх індексації, кошти за невикористану відпустку та їх індексацію задоволенню не підлягають.

Крім цього, не підлягають задоволенню і позовні вимоги до ТОВ «Нова пошта» в частині стягнення моральної шкоди.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, положенням ст.51 ЦПК України визначено, що належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

В позовних вимогах позивач просить стягнути кошти за період вимушеного прогулу, їх індексації, кошти за невикористану відпустку та їх індексацію а також моральну шкоду з товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта», однак у якості відповідача позивачем зазначено лише директора товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» Бульбу О.М., який в даному випадку не є належним відповідачем, що в даному випадку також є підставою для відмови в задоволенні позовним вимог в частині стягнення грошових коштів.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 36, 119 КЗпП України, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до директора товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» Бульба Олександра Миколайовича про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу, стягнення моральної та матеріальної шкоди задоволити частково.

Скасувати наказ №40-к від 03 березня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади фахівці з приймання та обробки вантажу Вишневе товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» з 14.01.2014 року відповідно до п.4 ст. КЗпП, за прогул без поважних причин.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23 жовтня 2019 року.

Суддя Пінкевич Н.С.