ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №580/359/19

Номер провадження 22-ц/816/4392/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачка: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 580/359/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 29 травня 2019 року (суддя - Чхайло О.В., дата складання повного тексту рішення не зазначена), -

в с т а н о в и в :

В лютому 2019 року позивач звернувся з позовом, в якому просив суд змінити спосіб стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь відповідачки ОСОБА_2 і стягувати в подальшому аліменти не в частині від його доходу, а в твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що на підставі рішення Лебединського районного суду Сумської області від 13 липня 2018 року з нього стягуються на користь відповідачки аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ? частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також вказує, що на підставі рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 листопада 2018 року з нього стягуються на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ? від усіх видів доходу, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Разом з тим позивач несе додаткові витрати на утримання сина у зв`язку із постійними хворобами ОСОБА_5 .

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 29 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення місцевого суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги місцевий суд не врахував, що позивач на момент звернення до суду не працював, що підтверджується довідкою про перебування на обліку в центрі зайнятості. А також те, що суд неповно дослідив обставини справи та неправильно встановив, що під час розгляду позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , він не заперечував про стягнення аліментів у розмірі ? від усіх видів доходів.

09 вересня 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина 6 статті 367 ЦПК України).

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 доводиться батьком доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 13 липня 2018 року з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі ? частини від усіх видів доходу ОСОБА_1 , але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту набрання рішенням суду законної сили до досягнення дочкою повноліття (а.с. 7-8).

Також у позивача є син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6), на утримання якого рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 листопада 2018 року стягнуто з позивача на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку ОСОБА_1 але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову, тобто з 31 травня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9-10).

Відповідно до медичних довідок, які містяться в матеріалах справи, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , часто хворіє, перебуває на обліку у лікаря та потребує амбулаторного лікування (а.с. 11-12).

З огляду на свідоцтво про народження, ІНФОРМАЦІЯ_4 у відповідачки народився син ОСОБА_9 (а.с. 27), у зв`язку із чим вона перебувала станом на 11 березня 2019 року на обліку в МУПСЗН м. Лебедин та отримувала щомісячно одноразову допомогу при народженні 1-ї дитини з вересня 2018 року по лютий 2019 року в сумі 5160 гривень (а.с. 26).

Крім того, як вбачається з медичної довідки, дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на стаціонарному лікуванні з 22 березня 2019 року (а.с. 29).

В період з 15 березня 2017 року по 05 грудня 2018 року позивач працював в Приватному акціонерному товаристві «Сільськогосподарська виробнича фірма «АГРОТОН» на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва. Дохід за період з 01 січня 2018 року 06 грудня 2018 року склав 101856,06 гривень, з яких утримано 19861,97 гривень та 81994,09 гривень було до виплати (а.с. 38).

Позивач з 07 грудня 2018 року та по дату видачі довідки 10 грудня 2018 року перебував на обліку як безробітний в Білокуракинському РЦЗ (а.с. 13).

З 15 березня 2019 року ОСОБА_1 працює в ПрАТ СВФ «АГРОТОН» Північного регіону виробничого підрозділу «Лозне» на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва (а.с. 37) та відповідно до довідки про доходи від 13 травня 2019 року отримав заробітну плату за березень 2019 року 3364,96 грн та 10813,73 грн (а.с. 47).

Рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції мотивував тим, що зазначені позивачем обставини в розумінні ст. 192 СК України та позиції Верховного суду України та не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру суду аліментів, адже факт наявності у позивача іншої дитини, на утримання якої він сплачує аліменти не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру. Суд вважає, що розмір стягуваних аліментів не є завищеним та відповідає розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. А доводи в частині того, що позивач не працює, має на меті одружитися, несе витрати на оплату комунальних послуг, придбання харчів та необхідних побутових речей і в наслідок цього не може сплачувати аліменти суд першої інстанції визнав їх необ`єктивними та не взяв до уваги.

Апеляційний суд погоджується з правильністю такого висновку, з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним.

Законом України № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Крім того, батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дитини.

Частина 1 статті 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Приймаючи до уваги пункт 1 частини 2 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків. Разом з тим, частину 3 статті 70 цього ж закону визначено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині тексту рішення суду. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильність вищевказаних висновків не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Місцевий суд правильно визначив юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює. Разом з тим, апелянт не вірно посилався на норми СК України та неправильно їх тлумачив, оскільки, обов`язок сплачувати аліменти в розмірі 1/3 від заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку виникає у разі звернення одного з батьків, разом з яким проживає дитина із заявою про видачу судового наказу як передбачено частиною 5 статті 183 СК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач на момент звернення до суду не працював, не звільняє його від обов`язку забезпечувати належне утримання своєї неповнолітньої дитини та сплачувати аліменти у мінімальному розмірі, визначеному законом. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що розмір стягуваних аліментів не є завищеним та відповідає розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволені позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 29 травня 2019 року залишити без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 05 листопада 2011 року.

Головуючий: Орлов І.В.

Судді: Хвостик С.Г.

Ткачук С.С.