Єдиний унікальний номер 236/2769/18 Номер провадження 22-ц/804/646/19
Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.В.
Суддя доповідач Тимченко О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну № 236/2769/18 за позовною заявою ОСОБА_1, представник позивача - адвокат Стасюк Вячеслав Олексійович до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року (суддя Ткачов О.В.), ухваленого в приміщенні Краснолиманського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 17 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 від іменні якої діє Стасюк В.О. звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що 21 жовтня 2001 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця». З 08 червня 2016 року позивач працювала на посаді техніка 2 категорії дільниці з поточного утримання колії виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 17 липня 2017 року згідно наказу №1568-ос від 17.07.2017 року позивач була звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників за п.1. ст. 40 КЗпП України на підставі наказу Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 28.04.2017 року № 645-НЗ-1, виданого структурним підрозділом «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». В наказі зазначено, що позивач має право на однаразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку та грошову компенсацію за 38 днів відпустки.

Наказом Виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 73/ОД встановлено початок простою не з вини працівника з 0:00 год. 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Явка всіх працівників на робочі місця під розпис у Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, є обов'язковою.

Просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця», на її користь: - заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2980,39 грн.; компенсацію за невикористану відпустку сумі 7201,30 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 10337,73 грн.; вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 4868,74 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 48520,26 грн.; а всього в загальній сумі 73908,41 гривень. Зобов'язати відповідача здійснити утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 представник позивача - адвокат Стасюк В.О. до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2980,39 грн., компенсацію за невикористану відпустку сумі 7201,30 грн., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 10337,74 грн., вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 4868,74 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 48520,26 грн. Зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 гривень. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповно з'ясовано всі обставини справи. Суд не застосував до спірних правовідносин Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-УП «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який є спеціальним законом у спірних правовідносинах.

У зв'язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема, у м. Луганськ, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками ст. 341 КК України.

Суд безпідставно не урахував, що невиплата належних працівникові сум пов'язана з існуванням форс-мажорних обставин (захоплення невідомими особами усього майна товариства, розміщеного в зоні АТО), що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 і є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за таку невиплату.

З урахуванням викладеного, відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

Також зазначає, що позивачем не було надано суду довідку щодо розрахунку заробітної плати, яка визначена Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язком державним соціальним страхуванням, який затверджений постановою КМУ від 26 вересня 2001 року № 1266 .

Представником позивача - Стасюком В.О. подано письмовий відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в якому він просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначив, що відсутність первинної документації не є підставою для ненарахування та невиплати заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік, вживати усіх необхідних заходів задля збереження первинної документації лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. ОСОБА_1 були надані суду усі наявні докази, які вона самотужки змогла зібрати на підтвердження своїх позовних вимог. Та обставина, що відповідач заперечує факт отримання усіх первинних документів з підприємств залізничного транспорту, які розміщені на тимчасово окупованих територіях, не спростовує висновків суду. Щодо тверджень відповідача стосовно незаконності стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач зазначає, що у даній справі відповідачем надано науково-правовий висновок ТТП України, який хоч і складено на бланку ТТП України, підписано фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України та на ньому стоїть печатка ТПП України, але в матеріалах справи відсутні докази того, що інформація про цей документ внесена до Реєстру сертифікатів, як це передбачено п.6.12 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5) і тому відсутність цієї обов'язкової ознаки для сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) свідчить про недоведеність відповідачем відсутності вини за невиконання своїх зобов'язань за КЗпП України та свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з трудових відносин та ціна позову складає 73 908,41 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала у відповідача з 21 жовтня 2001 року по 17.07.2017 року коли була звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників згідно ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 09-10).

Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) за період з березня по липень 2017 року (а.с. 29, 84-87).

Відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлювання виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а.с.43-47), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство " Українська залізниця ", Регіональна філія Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства " Українська залізниця ", за невиконання обов'язків , передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст.47,49-2 ч.ч.1,3; 83, 115-116, 184 ч.3, 186 -1, 198, КЗпП України , з урахуванням норми ст.4 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з Регіональною філією «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підстав.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Матеріалами справи підтверджується, що з 08 червня 2016 року ОСОБА_1 працювала на посаді техніка 2 категорії дільниці з поточного утримання колії виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.9-10).

Наказом Виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 73/ОД, який видано на виконання наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 № 384-Н, встановлено початок простою не з вини працівника з 0:00 год. 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Явка всіх працівників на робочі місця під розпис у Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, є обов'язковою (ас. 14).

Згідно з табелями обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року, які підписані начальником Родаківської дистанції колії Мальцевим Ю.О., бухгалтером ІІ категорії Горобцовою Н.В., заступником начальника дистанції з кадрових питань Мартинюк С.І. та завірені печаткою, щодо ОСОБА_1 (табельний № 143) є відмітки про явки на роботу: березень - 11 днів (буквений код «Р») і 10 днів (буквений код «П»), квітень - 19 днів (буквений код «П»), травень - 20 днів (буквений код «П»), червень - 20 днів (буквений код «П»), липень - 11 днів (буквений код «П») (ас. 61-70).

Встановлені обставини підтверджуються письмовими доказами і не спростовані сторонами.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення належних працівникові при звільненні сум, у тому числі за час простою, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення сум, оскільки за змістом ст. ст. 84, 113 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормативними актами, є мінімальними державними гарантіями, які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з'ясовувати, зокрема, факт перебування сторін у трудових відносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому тощо.

Наказом відповідача №73/ОД від 17.03.2017 «Про встановлення простою» встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників з 0-00 годин 20.03.2017 для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії», у тому числі ОСОБА_1 Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи (а.с.14).

Відповідачем не оспорюється видання цього наказу, а також факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

Згідно розрахунків заробітної плати з 20 березня 2017 року по липень 2017 року, а також табелів обліку використання робочого часу за вказаний період, тарифна ставка ОСОБА_1 складає 3895,00 грн., оплата простою позивача за березень 2017 року (80 годин) складає 1187 грн.11 коп., за квітень 2017 року (152 години) - 2596 грн. 80 коп., за травень 2017 року (159 годин) - 2596 грн. 80 коп., за червень 2017 року (159 годин) - 2596 грн. 80 коп., за липень 2017 року (88 годин) - 1360 грн. 23 коп. (а.с. 29, 84-87), всього за період з березня 2017 року по липень 2017 року 10 337 грн. 72 коп.

Таким чином, стягнута судом першої інстанції заборгованість за час простою визначена з додержанням вимог ст.113 КЗпП України та з урахуванням наказу, виданого відповідачем.

Недостовірність відображеної у вищевказаних документах інформації відповідачем не оспорювалась, про що правильно зазначено в рішенні судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України», справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Таким чином, враховуючи, що в період встановленого регіональною філією «Донецька залізниця» простою, в тому числі і щодо виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колія», позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, на день її звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже, відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Аргументи апеляційної скарги про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов'язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Вищевказаним Законом встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст 10).

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з визначеним до стягнення вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 1 статті 40 КЗпП України у розмірі не менше середнього місячного заробітку, оскільки суд належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок.

Судом першої інстанції на користь позивача стягнуто вихідну допомогу у зв'язку із звільненням на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України у розмірі 4868 грн. 74 коп.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, для обчислення вихідної допомоги у зв'язку із звільненням середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В період з березня по червень 2017 року позивачем фактично відпрацьовано лише 87 годин у березні 2017 року, за які їй нарахована заробітна плата у сумі 2420 грн.46 коп. Тобто середньогодинний заробіток позивача складає 27 грн. 82 коп. (2420,46 : 87).

Норма робочого часу за березень 2017 року складає 175 годин, за квітень 2017 року - 152 години, тобто середньомісячна норма робочого часу за два календарні місяці складає 163,5 годин (175 год. + 152 год. =327 год. /2) і відповідно середня місячна заробітна плата складає 4 548 грн. 80 коп. (27,82 * 163,5 год.).

Підстави для врахування при обчисленні середньомісячного заробітку позивача для виплати вихідної допомоги заробітної плати лише за березень 2017 року, з урахуванням якої позивачу нарахована вихідна допомога у розмірі 4868 грн. 74 коп. (а.с.18) відсутні.

Також колегія суддів не погоджується з визначеним до стягнення розміром компенсації за невикористані дні відпустки.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Відповідно до абзацу 6 пункту 2 Порядку час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Враховуючи, що позивач з 20 березня 2017 року у зв'язку із простоєм не працювала та за нею заробіток відповідно до ст. 113 КЗпП України зберігався частково - у розмірі 2/3 тарифної ставки, період простою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року виключається з розрахункового періоду.

Приймаючи до уваги ту обставину, що відповідачем припинено нарахування заробітної плати позивачу з 16 березня 2017 року, і це не заперечувалось останнім, розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки слід рахувати період з 01 липня 2016 року по 16 березня 2017 року.

Враховуючи, що заробітна плата позивача за період з 01 липня 2016 року по березень 2017 року складає 41 956 грн. 57 коп. що підтверджується розрахунком оплати відпустки (а.с. 17), а кількість календарних днів за цей період, за які нарахована заробітна плата, складає 268 днів, середньоденна заробітна плата позивача для виплати компенсації за невикористану відпустку складає 156 грн. 55 коп. ( 41 956,57/268).

Судом першої інстанції на користь позивача стягнута компенсація за невикористану відпустку у розмірі 7 201 грн. 30 коп., проте суд першої інстанції належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок, згідно з яким компенсація вирахувана за 46 календарних днів відповідно до розрахункового листа за липень 2017 року (ас. 87), що суперечить наказу про звільнення ОСОБА_1, в якому кількість невикористаних днів відпустки становить 38 (а.с. 13).

Обставина щодо 38 невикористаних днів щорічної відпустки визнається позивачем, що підтверджується позовною заявою.

Відтак, компенсація за 38 невикористаних днів щорічної відпустки дорівнює 5 948 грн. 90 коп. (156,55* 38 дні).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2 980 грн. 39коп.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5 948 грн. 90 коп.; заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 10 337 грн. 72 коп.; вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 4 548 грн. 80 коп., а загалом 23 815 грн. 81 коп., за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач, про що зазначено в рішенні суду судом першої інстанції.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності його вини у невиконання вимог ст. 116 КЗпП України через настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України, є обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно із частиною 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема і трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі за місцем роботи позивачки.

З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі за фактичним місцем роботи позивача, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна.

Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

На переконання колегії суддів зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За приписами частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Отже, унеможливлення виконання обов'язків, передбачених ст.116 КЗпП України перед працівниками, що вивільнені за скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, а саме в день звільнення провести з працівниками розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер, що підтверджено висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, є підставами для звільнення відповідача від відповідальності через відсутність вини підприємства, а тому і відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з відмовою позивачу у позові в цій частині.

Твердження позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відсутність у матеріалах справи доказів того, що інформація про висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року внесена до Реєстру сертифікатів, як це передбачено п.6.12 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5) і тому відсутність цієї обов'язкової ознаки для сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) свідчить про недоведеність відповідачем відсутності вини за невиконання своїх зобов'язань, не свідчить про те, що цей доказ є неналежним, оскільки апеляційним судом надана оцінка цьому доказу та мотивовано його врахування згідно ст. 89 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині визначення розміру вихідної допомоги при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення судових витрат з відповідача; скасовує рішення в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні вимог.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в серпні 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши ціну позову за даними вимогами у розмірі 73 908 грн. 41 коп.

За вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674- VI.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 661 грн. 80 коп. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), а рішення суду в частині судового збору підлягає зміні.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1108 грн. 63 коп.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір в сумі 357 грн. 24 коп. (23 815,81*1108,63/73908,41).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року в частині визначення розміру вихідної допомоги при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення судових витрат з відповідача, змінити, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, скасувати

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» розташованого за адресою - 03680 м. Київ вул.Тверська-5, (код ЄДРПОУ- 40075815) на користь ОСОБА_1, ІПН-НОМЕР_1 зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, 4 548 ( чотири тисячі п'ятсот сорок вісім) гривень 80 копійок вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників, 5 948( п'ять тисяч дев'ятсот сорок вісім) гривень 90 копійок - компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку , відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» розташованого за адресою - 03680 м. Київ вул.Тверська-5, (код ЄДРПОУ- 40075815) на користь держави судовий збір у розмірі 661 ( шістсот шістдесят одну) гривню 80 копійок за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/ 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Стягнути з ОСОБА_1, ІПН-НОМЕР_1 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» за адресою - 03680 м. Київ вул.Тверська-5, (код ЄДРПОУ- 40075815) судовий збір в розмірі 357 (триста п'ятдесят сім) гривень 24 копійки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.В. Кішкіна

О.І. Корчиста