Номер провадження: 22-ц/813/724/19
Номер справи місцевого суду: 522/627/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.

з участю: позивачки ОСОБА_1 і її представника

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року (одноособово суддя Домусчі Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільним сумісним майном та поділ спільного майна подружжя

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

13.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про: встановлення факту проживання спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з січня 2004 року по грудень 2016 року включно; визнання спільним сумісним майном та здійснення поділу спільного сумісного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із визнанням за кожним з них права особистої приватної власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, по АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовано наступним.

Позивачка познайомилась з відповідачем ОСОБА_2 у серпні 2001 року, з яким у тому ж році почала проживати спільно на орендованих квартирах в м. Одесі. Восени 2003 року сторони збудували будинок під АДРЕСА_1 . При цьому замовником будівництва виступала позивачка, яка й стала власником будинку, згідно свідоцтва про право власності від 22.12.2003 року. Вказаний будинок, за договором купівлі-продажу від 30.01.2004 року, переоформлений на ім`я відповідача ОСОБА_2 , який є громадянином Туреччини, з метою отримання останнім посвідки на постійне проживання в Україні. Після завершення будівництва, з 2004 року сторони одночасно проживали та робили ремонт у спірному будинку, який станом на момент розгляду справи до кінця незавершений. 17.11.2005 року у позивачки і відповідача народився син ОСОБА_5 . У період спільного проживання разом із відповідачем сторони проживали разом із їх спільним сином ОСОБА_6 , а також сином позивачки від попереднього шлюбу ОСОБА_7 . 06.01.2006 року сторони, за договором купівлі-продажу, придбали на ім`я відповідача квартиру АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що вони з відповідачем з січня 2004 року по грудень 2016 року включно проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в період спільного проживання побудували і придбали нерухоме майно, позивачка просила позов задовольнити.

Позивачка і її представник в суді першої інстанції позов підтримали, відповідач і його представник позов не визнали.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.09.2018 року позов задоволено. Суд встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з січня 2004 року по грудень 2016 року, визнав спільним сумісним майном подружжя та здійснив поділ спільного сумісного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 20.09.2018 року скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 зазначає:

Встановивши факт спільного проживання сторін з січня 2004 року по грудень 2016 року суд виходив з того, що зазначений факт підтверджується, окрім іншого, поясненнями позивачки ОСОБА_1 , однак позивачка не допитувалась судом як свідок.

Суд послався на спільні фотографії сторін, як на доказ їхнього спільного проживання однією сім`єю, однак у суду не було жодних підстав посилатися на те, що вони були зроблені в орендованій квартирі, у новозбудованому спірному будинку чи за місцем проживанням сторін.

Учасники справи не мають процесуального обов`язку надавати пояснення, заперечення та докази, у суду не було підстав вважати, що відповідач повинен був надавати пояснення та заперечення, а тому висновок суду про те, що позиція сторони не може будуватися лише на запереченнях, не ґрунтується на законі.

Суд не надав оцінки довідці від 12.12.2005 року, адресований управлінню праці і соціального захисту населення Березівського району, в якій позивачка посилалась на те, що їй невідоме місце проживання батька її сина ОСОБА_9 .

Суд послався на документацію з будівництва будинку АДРЕСА_4 та технічний паспорт на будинок, які підтверджують факт будівництва.

Суд обґрунтував рішення доказами, які залучені до справи з порушенням вимог закону.

Згідно журналу судового засідання від 08.02.2018 року судом задоволено клопотання представника позивачки про приєднання до матеріалів справи довідки з Нерубайської лікарні від 21.09.2017 року та довідки з Нерубайської загальноосвітньої школи №2 від 07.11.2017 року, при цьому несвоєчасність подання цих доказів не була обґрунтована представником позивача поважними причинами.

Між тим, позивачка у 2003-2005 роках мала місце проживання в орендований квартирі АДРЕСА_5 , що частково підтверджено показами свідків.

Під час розгляду справи підлягає доведенню факт відсутності іншого шлюбу у сторін і тягар доведення покладається на позивачку. Позивачка не довела перед судом відсутність в неї інших зареєстрованих шлюбів у період до 2001 року.

Задовольняючи позов в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, суд послався на документи, які надійшли з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, однак даних, які б свідчили про документальне визнання відповідачем факту спільного проживання із позивачкою однією сім`єю саме з моменту знайомства у 2001 році, матеріали справи не містять.

Відхиляючи доводи відповідача про неможливість спільного проживання у спірному будинку до 2006 року через відсутність газопостачання, суд безпідставно допустив припущення проживання за наявності підключення будинку до електромережі.

бґрунтовуючи рішення показами свідків, судом не враховано, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 родичі позивачки, ОСОБА_14 є кумою та подругою позивачки і ці свідки є упередженими, що викликає сумніви щодо достовірності їх пояснень. В рішенні суду не знайшли у повній мірі своєї оцінки покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18

Вирішуючи спір в частині визнання спільним сумісним майном подружжя житлового будинку з його поділом, суд залишив поза увагою, що житловий будинок до 2004 року був оформлений на ім`я позивачки, як забудовника, а на ім`я відповідача будинок оформлений за оплатним договором купівлі-продажу.

Оскільки внаслідок відчуження спірного будинку право власності позивачки на спірний будинок припинилось, цей будинок за жодних умов не може бути об`єктом спільної власності.

В обґрунтування висновку про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя суд послався на постанови ВСУ від 24.05.2017 року і ВС від 05.09.2018 року, однак ВСУ у постанові від 12.12.2012 року, аналізуючи зміст ст. ст. 21, 60, 74 СК України, дійшов висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

У подальшому, постанови ВСУ від 23.09.2015 року, від 08.06.2015 року, від 25.11.2015 року, від 01.07.2015 року, зазначали, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю слід встановити не лише факт спільного проживання, а й: обставини придбання майна внаслідок спільної праці; час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуто (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Сам по собі факт придбання спірного майна під час спільного проживання чоловіка та жінки, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Висновки ВСУ щодо застосування ст. ст. 60, 74 СК України, судом першої інстанції не враховані, що призвело до безпідставного звільнення позивачки від доказування обставин купівлі квартири.

Посилання позивачки на спільне проживання з відповідачем не є достатнім доказом для визнання факту проживання сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, у розумінні ст. 74 СК України.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, зазначаючи:

Суд першої інстанції вірно встановив факт проживання однією сім`єю, правильно оцінивши наявні докази у справі. Відповідно до ст. 92 ЦПК України, сторони можуть бути допитані як свідки, однак зазначена норма не містить чіткого порядку допиту сторони, як свідка.

Для доведення факту сумісного проживання позивачка надала фотографії, на яких зафіксовані моменти спільного проживання сторін, тоді як відповідач, заперечуючи проти позову, не зміг пояснити коли і за яких обставин вони були зроблені, тому суд дійшов правильного висновку, що відповідач не спростував доказів, наданих позивачкою.

Заява позивачки від 12.12.2005 року підтверджує лише те, що на момент підписання заяви сторони шлюб не укладали, а тому суд не взяв цей доказ до уваги.

Технічна документація підтверджувала частину обставин, на які посилалась позивачка, тому цілком логічно суд послався на ці докази.

Долучення судом довідок від 21.09.2017 року і від 07.11.2017 року мало місце при поновленні строку їх подання до суду.

Ствердження відповідача про відсутність доказів щодо зареєстрованих шлюбів позивачки до 2001 року зводяться до того, що позивачка має займатися збиранням доказів на підтвердження позиції відповідача.

Документи, надані міграційною службою доводять, що сторони проживали у цивільному шлюбі з 2001 року.

Суд вірно відхилив доводи відповідача про неможливість проживання у будинку, який не підключено до газопостачання.

Чинним законодавством не встановлено обмеження на виклик свідків, які мають сімейні або дружні відносини, крім того, свідки давали суду присягу, а існування сімейних стосунків можуть підтвердити насамперед особи, які часто бачаться зі сторонами, тобто родичі та друзі.

Відповідач посилається на статті ЦК України, про відчуження права власності, ігноруючи ст. 74 СК України, яка регулює конкретні відносини, що виникли між сторонами. Судом першої інстанції законно та обґрунтовано визнано спільною власністю та поділено житловий будинок.

Апелянт стверджує, що позивач мала довести свою фінансову участь у придбанні квартири, щоб визнати її спільним сумісним майном, посилаючись на позицію ВС України, викладену в постановах від 12.12.2012 року по справі № 6-148цс12, від 23.09.2015 року по справі № 6-1026цс15, від 25.12.2015 року по справі №6-2333цс15.

Постанови, на які посилається апелянт, є застарілими, в той час, як суд першої інстанції посилається на більш актуальну постанову ВС України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2018 року у справі № 522/24628/16-ц.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована одним з подружжя, при цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тому суд законно та обґрунтовано визнав спільною власністю і поділив квартиру, враховуючи те, що відповідачем презумпцію спільності права власності спростовано не було.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Позивачка ОСОБА_1 (громадянка України) і відповідач ОСОБА_2 (громадянини Туреччини) познайомились у 2001 році, сторони з січня 2004 року по грудень 2016 року в зареєстрованому шлюбі між собою або з іншими особами не перебували (а.с.15,16,180-182 т.1, а.с.4-6,27 т.2).

На підставі рішення Нерубайської сільської ради від 29.04.2002 року на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,140 га по АДРЕСА_1 (а.с.132-135 т.1).

15.09.2003 року на ім`я позивачки ОСОБА_1 , як забудовника, видано будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . 26.11.2003 року складено акт Державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_1 (а.с.37-47,122-130,137-140 т.1).

22.12.2003 року на ім`я позивачки ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , а 30.01.2004 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку (а.с. 35 т.1).

24.12.2004 року відповідач ОСОБА_2 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,140 га по АДРЕСА_1 (а.с.185 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_19 , громадянин України, батьком якого є ОСОБА_2 , громадянин Туреччини, а матір`ю ОСОБА_1 , громадянка України, при цьому, відомості до актового запису про народження дитини внесені на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства від 02.12.2005 року (а.с.19-22 т.1).

06.01.2006 року між ОСОБА_20 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (а.с.36 т.1).

З січня 2008 року позивачка ОСОБА_1 зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 (а.с.15 зворот т.1).

03.02.2009 року відповідач ОСОБА_2 визнав, що з 2001 року він знайомий із позивачкою ОСОБА_1 , станом на лютий 2009 року проживає у цивільному шлюбі із ОСОБА_1 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 , з ОСОБА_1 у них є син ОСОБА_5 2005 року народження (а.с.27 т.2).

З 13.02.2009 року відповідач ОСОБА_2 має посвідку на постійне проживання в Україні (а.с.16 т.1, а.с.34,39 т.2).

Судом першої інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини зі встановлення факту проживання спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділу майна подружжя, які регулюються нормами ЦК України і СК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з доведеності обставин того, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період набуття права власності на нерухоме майно, що є підставою для визнання цього майна спільним сумісним майном подружжя (а.с.104-113 т.2).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 ч.ч.1,2 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України /право спільної сумісної власності подружжя/ (ст. 74 ч.ч.1,2 СК України).

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ч.4 ЦК України).

Зважаючи на викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання правового режиму такого майна, суд має виходити з фактів створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, часу придбання, джерела набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що є підставою надати такому майну правового статусу спільної сумісної власності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 , на підтвердження факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , зокрема у період з січня 2004 року по лютий 2009 року (час сумісного створення та придбання нерухомого майна, отримання відповідачем посвідки на постійне проживання в Україні) надала суду першої інстанції належні і допустимі докази про наявність спільного побуту і спільного проживання (реєстрації у житловому будинку), спільних друзів, спілкування позивачки і відповідача з батьками кожного із них та сином позивачки від першого шлюбу, народження під час сумісного проживання сторін дитини, батьком якої є відповідач і який визнав своє батьківство щодо сина Деніза, створення та придбання сторонами під час сумісного проживання нерухомого майна, зокрема шляхом будівництва житлового будинку з надвірними спорудами на земельній ділянці, яка первинно у 2002 році виділялась під будівництво саме позивачці, позивачка, у встановленому законом порядку, зареєстрована у спірному житловому будинку, що підтверджуються, як письмовими доказами, так і показами свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_21 .

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що сторони в період з січня 2004 року по грудень 2016 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу є обґрунтованим, оскільки у вказаний період сторони спільно проживали, вели спільний побут, створювали і набували нерухоме майно з метою сумісного проживання та мали взаємні права й обов`язки притаманні подружжю, є правильним.

Встановивши, що у період спільного проживання сторони за спільні кошти, з метою задоволення потреб сім`ї, створили (побудували) житловий будинок, а також придбали квартиру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника відповідача у скарзі про те, що: позивачка ОСОБА_1 не допитувалась судом як свідок; суд послався на спільні фотографії сторін, однак суд не мав підстав для ствердження, фото зроблені в орендованій квартирі, у новозбудованому спірному будинку чи за місцем проживанням сторін; висновок суду про те, що позиція сторони не може будуватися лише на запереченнях, не ґрунтується на законі; суд не надав оцінки довідці від 12.12.2005 року, адресований управлінню праці і соціального захисту населення Березівського району, в якій позивачка посилалась на те, що їй невідоме місце проживання батька її сина Деніза; суд послався на документацію з будівництва будинку АДРЕСА_4 та технічний паспорт на будинок, які лише підтверджують факт будівництва; суд обґрунтував рішення доказами, які залучені до справи з порушенням вимог закону, а саме, довідки з Нерубайської лікарні від 21.09.2017 року та довідки з Нерубайської загальноосвітньої школи №2 від 07.11.2017 року; у 2003-2005 роках позивачка мала місце проживання в орендований квартирі АДРЕСА_5 , що частково підтверджено показами свідків; позивачка не довела перед судом відсутність у неї інших зареєстрованих шлюбів у період до 2011 року; суд послався на документи, які надійшли з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, однак в них відсутні дані про визнання відповідачем факту спільного проживання із позивачкою однією сім`єю саме з моменту знайомства у 2001 році; відхиляючи доводи відповідача про неможливість спільного проживання у спірному будинку до 2006 року через відсутність газопостачання, суд безпідставно допустив припущення проживання за наявності підключення будинку до електромережі; обґрунтовуючи рішення показами свідків, судом не враховано, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 родичі позивачки, ОСОБА_14 є кумою та подругою позивачки і ці свідки є упередженими, що викликає сумніви щодо достовірності їх пояснень, крім того, в рішенні суду не знайшли у повній мірі своєї оцінки покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; вирішуючи спір в частині визнання спільним сумісним майном подружжя житлового будинку з його поділом, суд залишив поза увагою, що житловий будинок до 2004 року був оформлений на ім`я позивачки, як забудовника, а на ім`я відповідача будинок оформлений за оплатним договором купівлі-продажу; висновки ВСУ у постановах від 23.09.2015 року, від 08.06.2015 року, від 25.11.2015 року, від 01.07.2015 року щодо застосування ст. ст. 60, 74 СК України, судом першої інстанції не враховані, що призвело до безпідставного звільнення позивачки від доказування обставин купівлі квартири, - не заслуговують на увагу.

Учасники справи мають право надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (ст. 43 ч.1 п.3 ЦПК України).

Посилання суду на пояснення позивачки, як на підтвердження факту проживання однією сім`єю, у даному випадку, є помилковим, разом з тим, зазначені обставини не є підставою для ствердження недоведеності факту проживання сторін однією сім`єю, оскільки факт проживання однією сім`єю є доведеним іншими належними та допустимими доказами.

Для доведення факту сумісного проживання позивачка, зокрема надала фотографії на яких зображені сторони разом з їхніми родичами та друзями під час сумісного відпочинку, у побуті, під час будівництва житлового будинку.

Суд першої інстанції надав належну оцінку поясненням відповідача стосовно наданих фото, який, заперечуючи проти зазначених фото, не пояснив коли і за яких обставин вони були зроблені.

Заява позивачки від 12.12.2005 року, адресована Управлінню праці та соціального захисту населення Березівського району про те, що їй невідоме місце проживання батька її сина (а.с.142 т.1) не є беззаперечним доказом відсутності сумісного проживання сторін у грудні 2005 року, оскільки в цей же час, 02.02.2005 року, на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства, видано свідоцтво про народження ОСОБА_6 , батьком якого є відповідач ОСОБА_2 (а.с.19,20 т.1).

Технічна документація житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , а також квитанції та товарні чеки на придбання будівельних матеріалів є належними доказами того, що позивачка приймала участь у створені нерухомого майна.

Долучені судом довідки з Нерубайської лікарні від 21.09.2017 року і Нерубайської загальноосвітньої школи №2 від 07.11.2017 року (а.с.60,61 т.2) подані до суду у 2017 році до внесення змін до ЦПК на підставі Закону від 03.10.2017 року №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.20017 року, стосувались обставин справи і приєднані до матеріалів справи у 2018 році з підстав ст. 222 ЦПК України, за наявності поважних причин пропуску строку на їхнє подання.

Доводи про те, що позивачка не довела відсутність зареєстрованих шлюбів до 2001 року безпідставні, оскільки в суді заявлені вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року.

Письмові докази, які надійшли з міграційної служби є належними та допустимими, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги.

Суд навів належну оцінку доводам відповідача про неможливість проживання у будинку, який не підключено до газопостачання, зважаючи, зокрема на те, що 26.11.2003 року складено акт Державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_1 .

Чинне цивільне процесуальне законодавство не встановлює обмежень щодо кола осіб, які можуть допитані в якості свідків.

У даному випадку, на підтвердження існування сімейних стосунків сторін, перш за все, можуть свідчити близькі родичі сторін, їхні друзі та сусіди.

Свідчення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , у встановленому законом порядку, відповідачем не спростовані й не визнані завідомо неправдивими.

Суд в рішенні надав оцінку показам свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 відповідно вимог ст. 89 ЦПК України.

Надаючи оцінку договору купівлі-продажу від 30.01.2004 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житлового будинку по АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що фактично мало місце переоформлення об`єкту нерухомості з одного учасника спільної сумісної власності на іншого, а саме, з цивільної дружини ОСОБА_1 на користь її цивільного чоловіка ОСОБА_2 , які, на момент вчинення цього правочину проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

У даному випадку, будинок збудовано і оформлено на позивачку до 2004 року, як на забудовника, а на ім`я відповідача спірний будинок оформлений за договором купівлі-продажу у січні 2004 року, тобто у період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Доводи відповідача про те, позивачка не довела своєї фінансової участі у придбанні 06.01.2006 року квартири АДРЕСА_2 , що узгоджується із позицією ВСУ, яка викладена у постановах від 12.12.2012 року по справі № 6-148цс12, від 23.09.2015 року по справі № 6-1026цс15, від 25.12.2015 року по справі №6-2333цс15, - не приймаються до уваги, оскільки з наявних в матеріалах справи відомостей із Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси від 27.03.2017 року, в податковій інспекції відсутні відомості про доходи з січня 2004 року по січень 2006 року відповідача ОСОБА_2 , разом з тим, наявні відомості про доходи позивачки ОСОБА_1 у період з квітня 2004 року по березень 2005 року (а.с.115-119 т.1).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована одним з подружжя, при цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач, всупереч вимог закону, належними та допустимими доказами, не спростував презумпцію спільності права власності його і позивачки ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки позивачка довела свої вимоги щодо проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із відповідачем з січня 2004 року по січень 2006 року (період створення та набуття нерухомого майна), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про захист невизнаного відповідачем права позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга представника відповідача підлягає залишенню без задоволення, тому відповідач не має права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 04.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська