Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 464/9124/16-ц

провадження № 61-15св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11,

відповідачі: ОСОБА_9, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 квітня 2017 року у складі судді Бойко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_11 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_9 та її неповнолітні діти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 проте не проживають у цій квартирі, що підтверджується актами складеними уповноваженими працівниками Львівського комунального підприємства «Хуторівка». Позивачі вважають, що оскільки відповідачі не цікавлять квартирою, не сплачують за житлово-комунальні послуги та враховуючи те, що будь-якої домовленості про збереження за відповідачами житлової площі за період їхньої відсутності не існує, то вони є такими, що втратили право користування цією квартирою.

На підставі вищевикладеного позивачі просили визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1

У березні 2017 року ОСОБА_9, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні житлом і вселення.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що після смерті батька, з квітня 2016 року відповідачі почали чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1. 15 квітня 2016 року вона зверталась до з заявою до Львівського комунального підприємства «Хуторівка», про те, що через постійні конфлікти не може з сім'єю проживати у спірній квартирі та після смерті батька їх не допускають до квартири. Вважає, що вона з дітьми має таке ж право на користування спірною квартирою як і відповідачі.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_9, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11 просила усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити її та неповнолітніх дітей у цю квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 квітня 2017 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вирішено вселити ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у квартиру АДРЕСА_1

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що відповідач та її неповнолітні діти зареєстровані у спірній квартирі, не проживають у ній у зв'язку із неприязними відносинами, що виникли між сім'ями, зважаючи на відсутність у них іншого житла, відсутні правові підстави для задоволення первісного позову.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги про вселення позивача за зустрічним позовом та її неповнолітніх дітей у квартиру, місцевий суд виходив з того, що спірна квартира є зареєстрованим місцем їх проживання, право на користування, якою набуте ними у встановленому законом порядку, відтак, останні вправі реалізувати своє право на проживання у ній.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками Сихівського районного суду м. Львова про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки непроживання позивача та її неповнолітніх дітей у спірній квартирі було зумовлено неприязними відносинами між її сім'єю та іншими мешканцями квартири. Крім того, зазначив, що відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання дітей віком до 14 років є місце проживання їх батьків, тому, неповнолітні ОСОБА_10 і ОСОБА_11 не могли самостійно реалізувати своє право на користування спірною квартирою, внаслідок свого віку.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги і відмовити у зустрічних позовних вимогах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами залишено поза увагою, що показами свідків було підтверджено, що ОСОБА_9 та її діти не проживають у спірній квартирі вже більше 10 років; ОСОБА_9 виїхала зі спірної квартири добровільно, ніхто її до цього не примушував; спроб до вселення у спірну квартиру ОСОБА_9 протягом своєї відсутності не вчиняла; перешкод до її вселення позивачі не вчиняли.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

У березні 2018 року касаційна скарга разом з матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

Суди встановили, що згідно з рішенням від 15 лютого 1984 року квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_13 (померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 року) як черговику по місцю праці на склад сім'ї із чотирьох осіб (він, дружина, син дружини ОСОБА_4 та донька ОСОБА_9.).

Вказана квартира АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 64 кв. м.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки Львівського комунального підприємства «Хуторівка» у цій квартирі зареєстровано вісім осіб: позивачі, відповідач та неповнолітні діти позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідача - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Установлено, що ОСОБА_9 та її неповнолітні діти - ОСОБА_11 і ОСОБА_10 в цій квартирі фактично не проживають понад шість місяців, що підтверджується, актами, складеними комісією Львівського комунального підприємства «Хуторівка» від 06 квітня 2016 року, 15 червня 2016 року, 25 липня 2016 року, 08 вересня 2016 року, та 27 жовтня 2016 року, показаннями свідків, які під час судового засіданні ствердили про факт непроживання відповідача та її неповнолітніх дітей у спірній квартирі понад шість місяців.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_9 15 квітня 2016 року та 24 лютого 2017 року зверталась із заявами до директора Львівського комунального підприємства «Хуторівка» з проханням прийняти міри до мешканців квартири АДРЕСА_1 у випадку ініціювання ними питання про примусове виселення її та її неповнолітніх дітей. У вказаних заявах ОСОБА_14 зазначала, що не проживає у спірній квартирі, оскільки, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою, не допускають її до квартири, а тому, змушена проживати неповнолітніми дітьми в чоловіка на дачі.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 71 ЖК Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_9 і її неповнолітні діти ОСОБА_10 і ОСОБА_11 не проживають у спірній квартирі внаслідок умисних та неправомірних дій позивачів, суди дійшли правильних висновків про відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Отже, оскільки причини відсутності позивача та її неповнолітніх дітей в спірній квартирі є поважними, зумовлені тривалими неприязними стосунками з відповідачами, які перешкоджають вільному доступу до квартири та створюють умови, які утруднюють спільне проживання, наявні правові підстави для усунення перешкод у користуванні цією квартирою та вселення ОСОБА_9 і її неповнолітніх дітей у цю квартиру.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що відсутні будь-які докази поважності причин відсутності ОСОБА_9 і її неповнолітніх дітей за вказаний період, не заслуговують на увагу, оскільки дії позивача за первісним позовом підтверджують, що остання не втратила інтересу до спірного житла, і спрямовує свої дії на захист прав та прав дітей на це житло.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що висновок суду про захист прав неповнолітніх, не спростовує факт відсутності ОСОБА_9 і її неповнолітніх дітей у квартирі без поважних причин більше 6 місяців, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» гарантовано правовий захист прав дітей та право дітей - членів сім'ї наймача користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С.Висоцька

С. П.Штелик