Справа № 158/2229/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/416/19 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Данилюк В. А.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 березня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 17 листопада 2009 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3. Сімейне життя не склалося, відповідач перестав цікавитися сім'єю, подружні стосунки сторони не підтримують, проживають окремо, шлюб існує формально. За час перебування у шлюбі ними придбано комп'ютерну та побутову техніку, а також автомобіль «FiatDoblo», державний номерний знак НОМЕР_1, загальною вартістю 119 248,00 грн.

Ураховуючи те, що згоди між нею та ОСОБА_2 щодо поділу спільного майна подружжя не досягнуто, позивач, змінивши позовні вимоги, просила суд: розірвати шлюб, зареєстрований між сторонами 17 листопада 2009 року, та поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, а саме: визнати за нею право особистої власності на фотоапарат «Samsung», комп'ютер «Acer» (системний блок, монітор, клавіатура, комп'ютерна мишка), принтер-сканер-ксерокс «Canon», електричну м'ясорубку; визнати за відповідачем право особистої власності на комп'ютерний планшет «Lenovo», ноутбук «Lenovo», плазмовий телевізор «Sony», електричну швейну машинку, електричний вентилятор, електричну лампу від комарів, морозильну камеру «Snaige», масляний обігрівач. Також просила стягнути з відповідача на її користь різницю вартості часток спільного майна подружжя з урахуванням відчуженого автомобіля «FiatDoblo», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у сумі 44 500,00 грн.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 березня 2017 року позов задоволено частково. Розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 листопада 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ківерцівського районного управління юстиції Волинської області, актовий запис № 170, після розірвання шлюбу позивачу залишено шлюбне прізвище ОСОБА_2.

Виділено у власність ОСОБА_1 фотоапарат «Samsung» вартістю 2000,00 грн, комп'ютер вартістю 5 000,00 грн, принтер-сканер-ксерокс вартістю 1 000,00 грн, електричну м'ясорубку вартістю 1 500,00 грн, а всього майна на загальну суму 9 500,00 грн.

Виділено у власність ОСОБА_2 комп'ютерний планшет вартістю 5000,00 грн, ноутбук вартістю 4 000,00 грн, плазмовий телевізор вартістю 6000,00 грн, електричну швейну машинку вартістю 2 500,00 грн, електричний вентилятор вартістю 500,00 грн, електричну лампу вартістю 500,00 грн, морозильну камеру вартістю 4 500,00 грн, масляний електрообігрівач вартістю 800,00 грн, а всього майна на загальну суму 24 200,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості майна в ідеальних частках у праві спільної сумісної власності в сумі 7 350,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про поділ автомобіля, що є спільним майном подружжя, та стягнення грошової компенсації скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року залишено без змін.

Отже, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку переглядається лише в скасованій частині ухвали апеляційного суду від 21 квітня 2017 року, оскільки в іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанції касаційним судом визнано законним та обгрунтованим.

В апеляційній скарзі в частині щодо поділу автомобіля позивач в особі свого представника зазначала, що спірний автомобіль був набутий за спільні кошти подружжя, а відповідач без її відома та згоди відчужив його своїй матері у період, коли вони, не розлучившись, фактично припинили шлюбні відносини та проживали окремо. Ствердила також, що відповідачем не надано жодних доказів того, що він отримані кошти використав в інтересах сім"ї або ж частину віддав їй. Просила при поділі врахувати вартість автомобіля і присудити їй половину суми вартості спірного відчуженого майна.

Відповідно до норм частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги в межах апеляційного перегляду даного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у стягненні половини вартості реалізованого автомобіля, суд виходив із того, що зазначене майно відчужене під час шлюбу за взаємною згодою сторін, відповідач сплатив позивачу половину вартості автомобіля, отриманої за договором купівлі-продажу, та визнав, що зазначений договір укладений в інтересах сім'ї.

Проте колегія суддів з таким висновком місцевого суду не погоджується з огляду на наступне.

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 2009 року, від якого 30 липня 2010 у них народилася донька ОСОБА_3. Сімейне життя не склалося, подружні стосунки сторони не підтримують, проживають окремо, шлюб існує формально. За час перебування у шлюбі подружжям придбано комп'ютерну та побутову техніку, а також автомобіль «FiatDoblo», державний номерний знак НОМЕР_1.

В уточненні до позовної заяви позивач ОСОБА_1 зазначила, що як подружжя сторони перестали підтримувати стосунки з 28 серпня 2015 року і з цього дня вона з дитиною переїхала проживати в інше житло, де проживає на цей час.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 у своїх поясненнях вказану обставину не спростував, а в письмових запереченнях також зазначив, що близько двох років проживають з позивачкою окремо і подружніх відносин не підтримують (а.с.37).

22 грудня 2015 року спірний автомобіль «FiatDoblo», державний номерний знак НОМЕР_1, відчужено відповідачем на користь своєї матері ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу за 74 300,00 грн (а.с.62).

Предметом спору між подружжям є майно, яке набуло статусу спільної сумісної власності, зокрема, спірний автомобіль «FiatDoblo», державний номерний знак НОМЕР_1.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 цієї постанови роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 погодилась із вказаною у договорі купівлі-продажу вартістю спірного автомобіля 74300 грн.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя.

Як видно із доданих до справи документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля, письмова згода позивачки на укладення такого договору відсутня.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна, в інтересах сім'ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, крім пояснень допитаного в якості свідка брата відповідача ОСОБА_3, жодними належними та допустимими доказами факт передання відповідачем позивачці ОСОБА_1 половини вартості проданого автомобіля в сумі 37150 грн не підтверджено, як і не підтверджено використання виручених за договором купівлі-продажу автомобіля коштів в інтересах сім"ї .

Отже, як було встановлено судом та не заперечувалось самим відповідачем, у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно в користуванні з 09.08.2013 року перебував спірний автомобіль, який використовувався в інтересах сім'ї. Відчуження автомобіля було вчинено поза волевиявленням позивача ОСОБА_1, вона дозволу на його продаж відповідачу не надавала, кошти від продажу вказаного автомобіля не отримувала, тому місцевий суд прийшов до помилкового висновку про добросовісність відповідача при укладенні договору купівлі - продажу автомобіля та відсутність підстав для задоволення даних вимог.

Таким чином, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо відчуження відповідачем автомобіля проти волі позивача, не в інтересах сім'ї, при цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що згоди у будь-якій формі на продаж автомобіля позивач не надавала, про відчуження автомобіля позивач дізналась в ході розгляду даної справи, про передачу коштів від продажу автомобіля у розмірі належної позивачу частки відповідач доказів суду не надав та розпорядився грошовими коштами, набутими від продажу автомобіля, на свій розсуд.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про те, що спірний автомобіль був придбаний для нього особисто його матір'ю, яка працює в Італії, оскільки на підтвердження даних обставин відповідачем не було надано належних, достатніх та достовірних доказів.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, враховуючи наведе вище, колегія суддів доходить висновку, що оскільки відповідачем автомобіль "FiatDoblo", державний номерний знак НОМЕР_1, який є спільним майном подружжя, був відчужений за 74300 грн, з чим погодилася позивач, вказана сума грошових коштів підлягає поділу порівну між сторонами і з відповідача на користь позивача слід стягнути 37150 грн грошової компенсації, що становить 1/2 частину вартості відчуженого відповідачем без її згоди автомобіля.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню понесені нею та підтверджені документально витрати за сплату судового збору в сумі 1371,35 грн. та з ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 березня 2017 року в даній справі у частині відмови у поділі автомобіля, що є спільним майном подружжя, та стягнення грошової компенсації скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки відчуженого автомобіля «Fiat Doblo», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 37 150 (тридцять сім тисяч сто п'ятдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. та в користь ОСОБА_1 понесені нею витрати за сплату судового збору в сумі 1371 (одна тисяча триста сімдесят одна) грн. 35 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді