ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 628/2355/18-ц

провадження № 22ц/818/5220/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2019 року, ухвалене суддею Цендра Н.В. в м. Куп`янськ,

встановив :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 26 липня 2014 року він надав відповідачеві у позику гроші в сумі 25 000 доларів США під зобов`язання повернути гроші в строк до 01 вересня 2014 року, а у разі неповернення грошей до вказаного строку, відповідач зобов`язався передати, у власність ОСОБА_1 , належні йому на праві власності земельні ділянки площею 6,1229 га та 5,9250 га з кадастровими номерами :11:000:0064 та :11:000:0063, у зв`язку з чим ОСОБА_2 склав та підписав боргову розписку. На підтвердження належності ОСОБА_2 двох земельних ділянок відповідач надав позивачу оригінали свідоцтв про право на спадщину за заповітом та довіреність на розпорядження належним йому майном. В строк до 01 вересня 2014 року ОСОБА_2 гроші в сумі 25 000 доларів США позивачу не повернув, тим самим не виконав грошове зобов`язання по поверненню грошей, отриманих в позику. Оскільки ОСОБА_2 не виконав своє зобов`язання щодо повернення грошей в сумі 25 000 доларів США, позивач мав намір одержати у власність земельні ділянки, які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 та які він у разі неповернення боргу зобов`язався передати. Однак, 18 червня 2018 року з веб сайту позивач дізнався про посвідчення договору емфітевзису щодо спірної земельної ділянки 29 березня 2017 року строком на 10 років. В позасудовому порядку повернути гроші позивачу не вдалося, тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 675 296,68 грн. в рахунок погашення боргу за борговою розпискою від 26 липня 2014 року та 6752,97 грн. витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що в суді першої інстанції він заявляв клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки згідно боргової розписки борг повинен був повернутий до 01.09.2014 р., а отже з наступного дня, а саме з 01.09.2014 р. в разі неповернення грошей в строки передбачені в розписці, права позивача були порушені, тому позивач мав право звернутися до суду з даним позовом протягом 3 років, починаючи з 01.09.2014 р. по 01.09.2017 р., натомість позивач звернувся до суду лише у вересні 2018 року, тобто з порушенням строку позовної давності більше ніж в один рік. Вказує, що висновок суду про те, що позивач був впевнений, що в разі неотримання грошей, він має право користуватись земельними паями, та про те, що він вважав, що його право не порушено, не відповідає обставинам справи, оскільки спір стосувався виключно грошового боргу Таким чином посилання позивача на арешт земельних ділянок не можуть вважатись поважними причинами пропуску строку, оскільки строк починає рахуватися з наступного дня, коли позивач дізнався про порушення його прав. Порушення прав позивача відбулось саме 01.09.2014 р., а не тоді, коли йому начебто стало відомо про арешт земельних ділянок. Наполягає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 статті 267 ЦК України). Крім того, така позиція узгоджена Постановою ВСУ від 06.02.2019 р. у справі № 205/8202/15-ц, Постанова ВСУ від 23.05.2018 р. у справі № 161/19600/15-ц та Постановою ВСУ від 17.10.2018 р. у справі № 495/8904/15-ц.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК).

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 липня 2014 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в позику гроші в сумі 25 000 доларів США під зобов`язання повернути гроші в строк до 01 вересня 2014 року, в залог залишив належні йому згідно заповіту земельні паї площею 6,1229 га кадастровий номер :11:000:0064 та 5,9250 га кадастровий номер :11:000:0063. Також в розписці зазначено, що в разі не повернення коштів до встановленого строку земельні паї переходять у власність ОСОБА_1 , що підтверджується оригіналом боргової розписки (а.с. 53).

Земельна ділянка площею 6,1229 га, кадастровий номер :11:000:0064, а також земельна ділянка площею 5,9250 га, кадастровий номер :11:000:0063 належить ОСОБА_2 , що підтверджується ксерокопіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки (а.с. 13, 68-71).

26 липня 2014 року ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_1 , якою уповноважив останнього користуватися та управляти (в т.ч. здавати в оренду) земельною ділянкою площею 6,1229 га, кадастровий номер :11:000:0064 та земельною ділянкою площею 5,9250 га, кадастровий номер :11:000:0063. Строк дії довіреності на користування земельними ділянками складає 20 років та дійсна до 26 липня 2034 року, що підтверджується ксерокопією довіреності (а.с. 66).

Згідно копії розписки від 26.07.2014 р. ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 орендну плату за належні йому згідно заповіту земельні паї, які знаходяться на території земель Петропавлівської сільської ради, площею 6,1229 га кадастровий номер :11:000:0064 та 5,9250 га кадастровий номер :11:000:0063, в сумі 24 000 грн. по 2020 рік включно. Претензій по оплаті не має. (а.с. 67).

Отже матеріалами справи підтверджено, що 26 липня 2014 року, як зазначено у розписці, ОСОБА_2 отримаві від ОСОБА_1 в позику гроші в сумі 25 000 доларів США та зобов`язався повернути гроші в строк до 01 вересня 2014 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт укладення договорів позики з відповідачем на підтвердження чого суду надані відповідні розписки наявність оригіналів яких у позивача сторонами не заперечується.

Так, із розписки вбачається дата отримання коштів, розмір позики та зобов`язання повернути запозичені кошти у певний строк.

Матеріали справи не містять відомостей про належне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договорами позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строку та в порядку, що встановлені договором.

За змістом положень ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що наявність у ОСОБА_2 невиконаних зобов`язань перед ОСОБА_1 підтверджується належними та допустимими доказами, а саме відповідною розпискою.

Між тим, представник відповідача в суді першої інстанції заявляв про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Представник позивача наголошує на тому, що відповідачем письмова заява про застосування позовної давності не подавалась. Між тим, той факт, що у поясненнях, наданих в суді першої інстанції, представник відповідача звертав увагу на сплив строку позовної давності, позивач та його представник не заперечують. Крім того із змісту судового рішення прямо вбачається, що представник відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції заявляв про застосування позовної давності.

Надаючи оцінку доводам сторін щодо позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перебіг позовної давності за борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 почався 18.06.2018 року з часу, як позивач дізнався про неможливість користуватись земельними ділянками через укладення щодо однієї із них договору емфітевзиса та накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду суперечать обставинам справи.

Так, з тексту розписки від 26 липня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав у борг 25 000 доларів США та зобов`язався повернути вказані кошти в строк до 01 вересня 2014 року.

Отже строк позовної давності по даній розписці почав перебіг з 01.09.2014 року не був пропущений до 02 вересня 2017 року, проте позов поданий після спливу позовної давності - лише 06.08.2018 року.

ОСОБА_1 та його представник визнають той факт, що позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності, що прямо вбачається із змісту позову.

ОСОБА_1 вважає причину пропуску строку позовної давності поважною. Вказує, що у нього знаходились оригінали правовстановлюючих документів на земельні ділянки, належні відповідачу, про які йдеться у розписці, та довіреність на розпорядження цим майном, тому він мав можливість без перешкод одержати ці земельні ділянки в рахунок погашення боргу. Однак, 18.06.2018 року він дізнався про укладення договору емфітевзису щодо вказаних земельних ділянок, що змусило його звернутися до суду.

Причини пропуску строку позовної давності, наведені позивачем, колегія суддів поважними не вважає.

Дійсно із змісту розписки від 26.07.2014 року вбачається, що в заставу відповідач залишає позивачу земельні паї та у разі неповернення грошей в строк, ці паї переходять у власність ОСОБА_1 .

Між тим, згідно ст. 13 Закону України «Про заставу» в редакції станом на 26.07.2014 року у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів. Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов`язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін. Норми цієї статті не поширюються на право податкової застави, що регулюється податковим законодавством.

Наслідки недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення передбачені ст. 14 Закону України «Про заставу», згідно якої недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Отже, домовленість між сторонами про заставу земельних ділянок, яка оформлена розпискою є нікчемною.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

В межах строку позовної давності позивач не вчиняв жодних дій на захист свого порушеного права та матеріали справи не містять доказів того, що відповідач визнавав наявність у нього невиконаних боргових зобов`язань.

За змістом довіреності від 26.07.2014 року, яка була видана строком на 20 років вбачається що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 користуватися та управляти земельними ділянками в тому числі з правом здавати в оренду.

Із розписки від 26.07.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 орендну плату за земельні ділянки.

Отже, той факт, що ОСОБА_1 користувався земельними ділянками ОСОБА_2 за що останній отримував орендну плату не можна вважати тією обставиною, яка свідчить про визнання ОСОБА_2 свого боргу та перериває позовну давність за зобов`язаннями перед ОСОБА_1 та прямо відноситься до боргових зобов`язань, що виникли між сторонами.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не дав та безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , в той час, як у задоволенні позову необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова