Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 154/2386/17

провадження № 61-38161св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), ОлійникА. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 лютого 2018 року у складі головуючого-судді Вітера І.В. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 травня 2018 року у складі суддів: Шевчук Л.Я., Грушицького А.І., Киці С.І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_6

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син ОСОБА_7, який з 2001 року проживав з відповідачем ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5, а в подальшому на підставі договору дарування за ОСОБА_6 Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є співвласниками автомобіля марки Opel Movano, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля марки Fiat Dukato, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Посилаючись на перешкоди в оформленні прав на спадщину після смерті сина, оскільки реєстрація права власності на спірну квартира здійснена за відповідачами й у них знаходяться всі правовстановлюючі документи на спадкове майно, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги просив встановити факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001 року до смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за ним право власності на 1/2 частини автомобіля марки Opel Movano, реєстраційний номер НОМЕР_1 та 1/2 частини автомобіля марки Fiat Dukato, реєстраційний номер НОМЕР_2 в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_7; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7, визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаної квартири в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_7

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини автомобіля марки Opel Movano, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску та на 1/2 частини автомобіля марки Fiat Dukato, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2000 року випуску, в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частини спірної квартири, мотивовано тим, що належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати або набували майно в інтересах сім'ї, зокрема за час спільного проживання і за спільні кошти придбали спірну квартиру, позивачем не надано.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 лютого 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири, залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири.

В частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на транспортні засоби в порядку спадкування рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалося та відповідно не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

26 червня 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог у повному обсязі.

У іншій частині ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються й не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки письмовим доказам щодо визнання відповідачем ОСОБА_5 факту спільного проживання із сином позивача ОСОБА_7, та не взяли до уваги покази свідків зі сторони позивача, які були близькими родичами його покійного сина і підтвердили ті обставини, що вказують на спільне проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а надали перевагу показам свідків відповідача, які не перебували з нею у родинних відносинах, а були лише партнерами по бізнесу. За вказаних обставин, судами взяті до уваги та покладені в основу рішень лише ті докази, на які посилалися відповідачі та їх свідки, й відповідно не надана правильна правова оцінка доказам, наданим позивачем і здобутим під час розгляду справи, що призвело до прийняття незаконних рішень.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_7, який за життя не перебував у зареєстрованому шлюбі.

З 2001 року відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_7 почали підтримувати певні відносини, пов'язані спільними інтересами, які зумовлені спільною підприємницькою діяльністю.

З часом стосунки стали ближчими та особистими. Проте жодних письмових договорів, у тому числі щодо права володіння, користування чи розпорядження будь-яким майном ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не укладали.

Спільне заняття підприємницькою діяльністю полягало у поставках на територію України з-за кордону автомобільних шин на замовлення клієнтів, та відповідно їх реалізація, з метою чого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було придбано у спільну власність два автомобілі марки Opel Movano, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску та марки Fiat Dukato, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2000 року випуску, що підтверджується повідомленням центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів, з обслуговуванням міста Нововолинськ, міста Володимир-Волинського, Володимир-Волинського та Іваничівського районів УДАІ УМВС України в Волинській області № 3489 від 04 листопада 2015 року та повідомленням територіального сервісного центру 0744 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області № 31/3/0744-852 від 13 липня 2016 року, відповідно.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08 серпня 2013 року ОСОБА_5 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1. Пунктом 11 вказаного договору засвідчено, що кошти за які відповідач придбала спірну квартиру не є спільною сумісною власністю, оскільки вона є неодружена та в шлюбі не перебуває.

За договором дарування від 13 серпня 2015 року ОСОБА_5 подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_6, яка у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на спірну квартиру.

Зміст позовних вимог ОСОБА_4 свідчить про те, що встановлення факту проживання позивача однією сім'єю його сина ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу зумовлено необхідністю визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання, та визнання права власності на 1/2 частини такого майна в порядку спадкування після смерті сина.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Статтею 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За положеннями частин першої-другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Отже, виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно виходили з того, що ОСОБА_4 не надав достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх позовних вимог, тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зробили висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом.

Суди першої та апеляційної інстанцій вказали, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя та обґрунтовано дійшли висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між відповідачем ОСОБА_5 та його сином ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набуття спірного майна в інтересах сім'ї.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_4 колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на його думку, підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його покійного сина ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_5 та факт набуття ними в цей період спірної квартири у спільну сумісну власність, а також незгоди з висновками судів відносно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 травня 2018 року у частині вирішення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловік і жінка, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик