РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/1086/18

Провадження № 22-ц/4815/457/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Комунальний заклад "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 січня 2019 року, ухваленого в складі судді Ралець Р.В., повний текст рішення складено 21 січня 2019 року у справі № 559/1086/18,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради про скасування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом №44 від 22 березня 2018 року йому оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за перевищення своїх службових повноважень. Вважає наказ незаконним, оскільки він не є службовою особою, а тому не може нести дисциплінарну відповідальність за перевищення службових повноважень. Підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності вказано те, що 20 березня 2018 року він перевищив свої службові повноваження та без дозволу і відому керівництва відпустив з роботи молодшу сестру медичну (санітарку палатну) психоневрологічного відділення ОСОБА_2 В подальшому наказом №138 від 14 липня 2018 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин своїх посадових обов'язків. Всупереч вимогам законодавства з наказом про звільнення його не ознайомлено. Вважає, своє звільнення незаконним, оскільки профспілковий комітет згоди на його звільнення не давав. Окрім того, як він дізнався, підставою для його звільнення став акт обстеження санітарного стану в психоневрологічному відділення 4 корпусу, жіночого відділення та спецвідділення від 11 травня 2018 року, згідно якого у вказаному віділенні виявлено недоліки. Однак виявлені недоліки не є доказом невиконання позивачем своїх посадових обов'язків.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради про скасування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №44 від 22 березня 2018 року про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді догани.

Визнано незаконним та скасовано наказ №138 від 14 липня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичної психоневрологічного відділення .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сестри медичної психоневрологічного відділення Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради з 15 липня 2018 року.

Стягнуто з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 липня 2018 року по 11 січня 2019 року 37688,79 грн, без урахування податків та зборів, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 6554,57 грн.

Стягнуто з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.

Стягнуто з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 1409 гривень та 10892 гривень витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допущено до негайного виконання.

Судове рішення мотивоване тим, що судом не встановлено факт систематичного невиконання без поважних причин ОСОБА_1 обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, мотивовану тим, що судом першої інстанції при вирішенні спору порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені докази та обставини справи, що мають значення для справи, просить суд скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Вказує, що суд взагалі не дослідив всіх причин що призвели до звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. Звертає увагу суду на те, що за наслідками перевірки санітарного стану від 11 травня 2018 року до дисциплінарної відповідальності було притягнуто й інших працівників комунального закладу, що стверджується наказом № 97 від 21.05.2018 року. Крім того, суд в судовому рішенні посилається на свідчення осіб, що були допитані у якості свідків, проте дані свідчення викладені не об'єктивно та не передають реальні обставини про які вказані особи зазначали.

Скаржник звертає увагу суду на те, що свідчення ОСОБА_4 не можуть вважатися об'єктивними, оскільки дана інформація не підтверджена жодними доказами та показами свідків. Відсутні також докази звернення ОСОБА_4 до керівництва закладу та правоохоронних органів з повідомленням про такі обставини.

Судом не враховано положення посадової інструкції старшої медичної сестри, затвердженої директором Дубенського будинку-інтернату Г,М, Шумейко, пунктом 1.4 якої передбачено, що медична сестра безпосередньо підпорядковується старшій медсестрі інтернату. ОСОБА_1 не мав повноважень самостійно давати дозвіл молодшій сестрі ОСОБА_2 на залишення нею свого робочого місця та в подальшому порушувати трудову дисципліну, шляхом зневажливих висловлювань в адресу стратшій медичній сестрі.

Вважає, що суд безпідставно задовольним вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтвердили моральні та душевні страждання позивача.

Скаржник не погоджується з розміром витрат за надання правової допомоги позивачу у розмірі 10892 грн. вважає її неспіврозмірною з складністю справи та обсягом наданої правової допомоги. При цьому, вказує, що ОСОБА_1 не було надано попередній розмір витрат, пов'язаних з наданням йому професійної правничої допомоги до початку першого судового засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обгрунтоване. Просить задлишити його без зміни, а скаргу без задовлення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_1 з 27 серпня 1987 року працював на посаді медсестри в Дубенському будинку-інтернаті (в подальшому КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради), що підтверджується записами в трудовій книжці. (т.2 а.с.5)

Наказом №44 від 22.03.2018 року ОСОБА_1 оголошено догану в зв'язку з перевищенням службових повноважень, а саме без відому та дозволу керівництва відпустив з роботи молодшу сестру (санітарку палатну) ОСОБА_2. (т.1 а.с.4)

Відповідно до наказу №138 від 14.07.2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади сестри медичної психоневрологічного відділення з 14.07.2018 року за систематичне невиконання без поважних причин своїх посадових обов'язків, за п.3 ст.40 КЗпП України. Підстава звільнення акти обстеження стану психоневрологічного відділення, пояснюючі працівників. (т.1 а.с.56)

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Частиною другою статті 147 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами дисциплінарного стягнення є догана і звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

Згідно зі статтями 148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється противоправне винне невиконання або неналежне виконання працівником його трудових обов'язків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов'язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 за передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

Для розірвання трудового договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необхідними є такі умови : належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов'язків; порушення має стосуватися лише тих обов'язків, які є складовими трудової функції працівника та випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов'язків мало систематичний характер (тобто до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне або громадське стягнення) і є чинним на момент звільнення працівника.

Відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується влаасником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленям поступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

До застосування дисциплінарного стягнення (в т.ч. і звільнення) роботодавець повинен зажадати від працівника письмові пояснення згідно з правилами ч. 1 ст. 149 КЗпП України. На порушення цієї норми у позивача у липні 2018 року письмові пояснення не відбиралися.

Разом з тим встановлено, що оскаржувані накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не містить визначення, який саме дисциплінарний проступок він вчинив, відповідач обмежився лише посиланням на акт обстеження санітарного стану психоневрологічного відділення від 11 травня 2018 року та пояснюючі працівників без зазначення призвищ, а тому суд дійшов правильного висновку про відсутність вини працівника, як однієї з ознак порушення ним трудової дисципліни. Крім того, відповідачем не враховано положення ст.148 КЗпП.

Щоби поставити працівнику у вину невиконання чи неналежне виконання взятих на себе обов'язків і притягнути його до відповідальності, роботодавець повинен довести, що воно мало місце не внаслідок його неналежного керівництва і забезпечення необхідних умов праці, а через вину працівника. Презумпція невинуватості є заходом захисту трудового правовідношення, прав працівника від суб'єктивної оцінки його дій, поведінки з боку роботодавця і безпідставного притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Оскільки дисциплінарне стягнення у вигляді догани застосовано до позивача не у зв'язку із порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, тому звільнення за систематичне порушення трудових обовязків згідно з наказом №138 від 14.07.2018 застосоване до позивача суперечить вимогам частини другої статті 147 КЗпП України й не може бути підставою для застосування пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

З огляду на незаконність оспорюваних наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності суд зробив правильний висновок про відсутність ознаки систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Тому доводи апеляційної скарги щодо законності оскаржуваних наказів колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган. який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за період з 15 липня 2018 року по 11 січня 2019 року є вимушеним прогулом. Тому розрахунок середньоденної заробітної плати здійснено відповідно до положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" виходячи з двох календарних місяців, що перебували звільненню відповідно до довідки про доходи .

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений правильно і становить 37 688,79 гривень.

Вірними є висновки суду щодо заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок порушення його трудових прав.

Згідно із ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у різі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що позивач зазнав душевних страждань у зв'язку з незаконним звільненням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Зменшуючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а тому вірно визначив розмір її відшкодування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду висновків суду не спростовують.

Разом з тим, апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невірного розподілу судових витрат з таких підстав.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, потребує доказуванню. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На підтвердження витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, позивачем надано копію договору про надання правової допомоги адвокатом Мельник Т.В. від 30.05.2018 року, розрахунок витрат на надання правової допомоги та копії квитанцій до прибуткового касового ордера від 05 червня, 10 серпня та 05 грудня 2018 року на загальну суму 7050 грн. (а.с.188-191). Інших доказів (фінансових документів) сплачених позивачем адвокату витрат на правову допомогу в сумі 10892 грн матеріали справи не містять.

Згідно ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір та судові витрати пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд першої інстанції задовольнив позов частково на 90%, тому судові витрати мають бути покладені на сторони пропорційно до задоволених вимог.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції допущено порушення процесуального законодавства щодо розподілу судових витрат, рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Круючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 січня 2019 року змінити, зменшивши розмір судових витрат стягнутих з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 з 1409 грн. до 1268 грн (одна тисяча двісті шістдесят вісім) та зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 10 892 грн. до 6345 грн. (шість тисяч триста сорок п'ять).

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.