Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа №335/12035/16

провадження № 61-19971св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В.І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4»,

представник відповідача - Плотніков СергійМиколайович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2017 року в складі судді Рибалко Н. І. та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» (далі - КЗ «ЦПМСД № 4») про визнання неправомірними дій.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що наказом головного лікаря КЗ «ЦПМСД № 4» від 19 серпня 2016 року № 65к/тр її звільнено з посади лікаря загальної практики - сімейної медицини амбулаторії № 4 з 19 серпня 2016 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Позивач зазначала, що відповідач порушив норми чинного трудового законодавства під час прийняття на роботу, з нею не був укладений трудовий договір у письмовій формі, не були обумовлені умови її праці, питання з приводу страхового забезпечення, робочий графік та медичний огляд, тому й підстави для звільнення її з роботи у відповідача були відсутні.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в укладенні з нею трудового договору в письмовій формі; визнати виконаним обов'язок щодо працевлаштування для обов'язкового відпрацювання протягом трьох років, що полягав у поданні заяви про прийом (переведення) на посаду сімейного лікаря до КЗ «ЦПМСД № 4»; визнати відсутність підстав для повторного зобов'язання щодо працевлаштування для обов'язкового відпрацювання навчання на спеціальності «загальна практика - сімейна медицина» протягом трьох років, на посаді сімейного лікаря до КЗ «ЦПМСД № 4» або іншої посади або до іншого закладу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для обов'язкового укладення з позивачем трудового договору в письмовій формі. Відповідно до норм чинного законодавства відсутній обов'язок випускника медичного університету, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати протягом трьох років, тому підстави для задоволення інших позовних вимог відсутні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну правову оцінку наданим учасниками справи доказам та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та задовольнити позов.

Надходження касаційної скарги

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що нормами статті 24 КЗпП України при шкідливих умовах праці передбачена обов'язкова письмова форма трудового договору. Оскільки між сторонами трудовий договір в письмовій формі не укладався, то і підстави для звільнення позивача відсутні. Суди дійшли помилкового висновку про те, що позивач не зверталась до позивача з вимогою про укладення трудового договору в письмовій формі, оскільки норми чинного трудового законодавства встановлюють обов'язок саме роботодавця укласти трудовий договір в письмовій формі. При цьому наказ або розпорядження про призначення на посаду не є трудовою угодою, оскільки не містять істотних умов договору, строку його дії, умов оплати праці, робочого графіка тощо.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

13 червня 2017 року від КЗ «ЦПМСД №4» до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі направлення на роботу МОЗ України № 96, наказу директора департаменту охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації від 27 червня 2014 року № 203-0, наказу головного лікаря КЗ «ЦПМСД№ 4» від 01 серпня 2014 року № 47 к/тр та особистої заяви від 08 липня 2014 року ОСОБА_4 зараховано до КЗ «ЦПМСД№ 4» для проходження інтернатури на бюджетній основі на посаду лікаря за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» з 01 серпня 2014 року.

Наказом головного лікаря КЗ «ЦПМСД № 4» від 01 серпня 2016 року №59 к/тр та за заявою ОСОБА_4 від 29 липня 2016 року її переведено на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 4 у зв'язку з закінченням інтернатури з 01 серпня 2016 року.

Наказом головного лікаря КЗ «ЦПМСД №4» від 19 серпня 2016 року №65 к/тр ОСОБА_4 звільнено з роботи з 19 серпня 2016 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу (частина третя статті 24 КЗпП України).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ (чинного на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчається за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Порядок проходження інтернатури випускниками вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти регулюється наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 вересня 1996 року № 291 «Про затвердження положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-VІ рівня акредитації».

Відповідно до розділів 3, 4, 7 цього положення випускники вищих медичних закладів зараховуються на посади лікарів-інтернів з певної спеціалізації наказом головного лікаря відповідного закладу охорони здоров'я на підставі наказу управління охорони здоров'я обласної державної адміністрації про направлення на навчання в інтернатуру.

На лікарів-інтернів під час проходження інтернатури у лікувальному закладі поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку, встановлені для працівників даного закладу (установи) охорони здоров'я.

Протягом всього періоду проходження інтернатури випускникам вищих медичних закладів освіти за рахунок закладів (установ), на які вони зараховані лікарями-інтернами, сплачується заробітна плата у розмірі, встановленому чинним законодавством.

Установивши, що позивач була прийнята на роботу в КЗ «ЦПМСД № 4» відповідно до норм чинного трудового законодавства, була ознайомлена з посадовою інструкцією, пройшла інструктаж з питань охорони праці та ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, за період з 01 серпня 2014 року до 19 серпня 2016 року отримувала заробітну плату, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами було укладено трудовий договір, оформлений на підставі заяви позивача наказом головного лікаря КЗ «ЦПМСД № 4».

Матеріали справи не містять докази про те, що позивач наполягала на укладенні трудового договору у письмовій формі та що відповідач відмовив їй у цьому.

Доводи касаційної скарги про те, що письмова форма трудового договору обов'язкова при шкідливих умовах праці, до яких віднесено роботу лікаря загальної практики - сімейної медицини, не заслуговують на увагу, оскільки статтею 24 КЗпП України не передбачено додержання обов'язкової письмової форми трудового договору при роботі в шкідливих умовах праці.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про визнання виконаним обов'язку щодо працевлаштування для обов'язкового відпрацювання протягом трьох років, що полягав у поданні заяви про прийом (переведення) на посаду сімейного лікаря до КЗ «ЦПМСД № 4» та про визнання відсутності підстав для повторного зобов'язання щодо працевлаштування для обов'язкового відпрацювання навчання на спеціальності «загальна практика - сімейна медицина» протягом трьох років, на посаді сімейного лікаря до КЗ «ЦПМСД № 4» або іншої посади або до іншого закладу, оскільки такі вимоги позивача не відповідають способам захисту прав, передбачених положеннями статті 16 ЦК України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 216 виключено пункт 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який передбачав, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язок випускників вищих навчальних закладів відпрацювати після закінчення навчання за місцем призначення не менше трьох років, відсутні підстави вважати порушеними права позивача, які вона просить захистити в обраний нею спосіб.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду запорізької області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат