ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2019 року м. Харків

справа № 642/3375/18

провадження № 22-ц/818/1410/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідач: ОСОБА_2,

розглянувши в порядку письмового провадженнябез повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Пашнєвим В.Г.,-

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду міста Харкова з позовом, в якому просив стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 31 285, 86 грн.; проценти в розмірі 4 164, 88 грн. за користування безпідставно отриманими грошовими коштами; три проценти річних в розмірі 442,29 грн від простроченої суми боргу та понесені судові витрати.

Позов мотивований тим, що 13.08.2017 року громадянин Королівства Швеція - ОСОБА_1 перерахував через платіжну систему «Western Union» грошову суму в розмірі 1 189, 61 доларів США, 61 цент ОСОБА_2 16.08.2017 року вказана сума коштів, яка на дату її отримання в гривневому еквіваленті становила 30 451, 97 грн., була отримана ОСОБА_2 у Відділенні "Центральне" ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» у м. Харкові, що знаходиться за адресою: місто Харків, вул. Свободи (Іванова), 12/16. Зазначена сума була отримана відповідачем безпідставно, тобто без існування цивільно-правових, трудових чи будь-яких інших майнових відносин, не була подарована. За вказаним фактом у Київському відділі поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області перебуває кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.11.2017 року за № 0002743. Письмову вимогу щодо повернення грошей від 08.12.2017 року ОСОБА_2 проігнорувала, у зв'язку із чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом про стягнення з відповідача безпідставно набутої суми, процентів за користування цією сумою, а також трьох процентів річних за несвоєчасне повернення цієї суми.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2018 року позов задоволено.

Ухвалою цього ж суду від 05 грудня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2018 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми ст. ст. 12, 43, 45, 280 ЦПК України, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Позивачем не доведено, що саме було підставою переведення цих коштів, тобто предмет позову, оскільки позовна заява не обгрунтовує позовні вимоги, а лише цитує статті ЦК У'країни.

Суд не звернув увагу на факт порушення діючого законодавства з боку співробітників банку, оскільки отримувач коштів на момент отримання була неповнолітньою.

Посилання представника позивача в позовній заяві на те, що між позивачем і відповідачем не було укладено договору дарування в розумінні ст. 719 ЦК України не отримали правової оцінки в суді першої інстанції, не зважаючи на наявність доказів усного укладення такого договору.

Вважає, що суд першої інстанції не дослідив природу правовідносин, які склалися між сторонами та помилково застосував до цих правовідносин положення ст. 1212 - 1214 ЦК України.

Суд, в своєму рішенні, погодившись з думкою позивача щодо застосування до спірних правовідносин аналогії закону, безпідставно застосував норми, які регулюють укладення договору позики, всупереч тому, що доказів існування між сторонами саме таких правовідносин, надано не було.

Адвокатом Васильєвим М.О., який діє в інтересахОСОБА_1 до апеляційного суду надано відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановленні під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вказана норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що її загальна умова звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією із сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Частиною четвертою статті 264 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що 13.08.2017 року громадянин Королівства Швеція - ОСОБА_1 перерахував через платіжну систему «Western Union» грошову суму в розмірі 1 189, 61 доларів США, 61 цент ОСОБА_2

16.08.2017 року вказана сума коштів, яка на дату її отримання в гривневому еквіваленті становила 30 451, 97 грн., була отримана ОСОБА_2 у Відділенні "Центральне" ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» у м. Харкові, що знаходиться за адресою: місто Харків, вул. Свободи (Іванова), 12/16.( а.с. 94).

10.11.2017 року за вказаним фактом Київським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002743 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.( а.с. 26).

11.12.2017 року на адресу ОСОБА_2 позивачем була надіслана вимога від 08.12.2017 року про повернення безпідставно отриманих коштів ( а.с. 27-33).

З інформації наявної на офіційному веб-сайті ПАТ «Укрпошта» вбачається, що 13.01.2018 року була спроба вручення вказаного поштового відправлення, однак вручити його адресату не вдалося, та воно було надіслане за адресою відправлення через закінчення встановленого терміну зберігання.

Із встановлених судом фактичних обставин вбачається відсутність правових підстав для одержання відповідачем зазначених коштів від позивача. Договірних відносин між позивачем та відповідачем як до перерахування грошових коштів, так і після цього, - не існувало.

Статтями 12 та 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач заперечуючи безпідставність отримання грошових коштів не довела протилежне.

Правові підстави для одержання відповідачем коштів від позивача відсутні. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

З урахуванням викладеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, регулюються нормою ст.1212 ЦК України, оскільки відповідач набула майно за рахунок позивача за відсутності правових підстав для цього.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення відповідача щодо дарування позивачем відповідачці грошових коштів, оскільки відповідний договір дарування валютних цінностей у вищевказаній сумі суду не наданий. Обов'язковість укладення та нотаріального посвідчення такого договору встановлена вимогами ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги про порушення діючого законодавства співробітниками банку щодо видачі коштів неповнолітній особі не заслуговують на увагу, оскільки не входять до предмету доказування у данній справі.

Доводи ОСОБА_2 про те, що позивачем не доведено з яких підстав відбулося переведення коштів не спростовують висновків суду, а підтверджують безпідставність переведення позивачем та набуття грошових коштів відповідачем.

При цьому, колегія суддів визнає помилковим застосування судом першої інстанції аналогії закону, а саме норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України та стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами та трьох процентів річних з наступних підстав.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Суд першої інстанції , ухвалюючи рішення в частині застосування ст.1048 ЦК України допустив порушення норм матеріального права, оскільки ця стаття не поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищевказана правова норма передбачає відповідальність боржника за порушення грошового зобов"язання, але не може бути застосована за зазначений позивачем період з 14.01.2018 року по 04.07.2018 року, оскільки вимога про повернення коштів направлена позивачем відповідачу не була останньою отримана і повернута. З позовом позивач звернувся до суду тільки 9 липня 2018 року.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення справи по суті.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звернувся з вимогою про стягнення 35 893,03 грн. Позов задоволено на суму 31 285 грн 86 коп, що складає 87,2 % від заявлених позовних вимог, відмовлено відповідно на суму, яка складає 12,8 %.

Понесені судові витрати позивачем у суді першої інстанції складають 2 917, 49 грн. За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено 1057,20 грн. Отже, стягненню з відповідача на користь позивачі підлягає 87,2% від 2917,49 грн. = 2544,05 грн., а з позивача на користь відповідача 12,8% від 1057,20 грн=135,32 грн.

Остаточно на підставі п.10 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (різниця) 2 544,05 грн - 135,32 грн = 2 408,73 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2018 року - в частині стягнення з ОСОБА_2 процентів у розмірі 4 164 грн 88 коп за користування безпідставно отриманими грошовими коштами, трьох процентів річних у розмірі 444 грн 29 коп від простроченої суми боргу скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Рішення суду в частині стягнення 31 285 грн.86 коп. - залишити без змін.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат в сумі 2 917, 49 грн - змінити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2 408 (дві тисячі чотириста вісім) грн 73 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Відповідно до ст.389 ЦПК України постанова апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 29 березня 2019 року