Справа №522/6399/14-ц
Провадження №2 /522/829/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Вадуцкої В. І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» про визнання інформації недостовірною та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Приморского районного суду м. Одеси 10.04.2014 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» про визнання інформації недостовірною та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви зазначене наступне. Позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 . 08.02.2012 року ОСОБА_2 було подано позовну заяву до позивача, як власниці квартири, про відшкодування завданої затопленням матеріальної та моральної шкоди у розмірі 94670 грн. Зазначена справа №1522/3608/12 розглядається суддею Приморського районного суду м. Одеси Абухіним Р.Д. Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що у 2004 році власником кв. №НОМЕР_3 , тобто нею, було здійснено реконструкцію та капітальний ремонт квартири, розташованої безпосередньо над житлом позивача, що і спричинило затоплення. Даний факт позивач підтверджує Актами, складеними представниками Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 19.08.2011 року та 28.09.2011 року, де зазначено, що після реконструкції квартири сталося залиття, спостерігається часткове замокання стелі та стіни загальною площею 16 кв.м. Однак, вже тривалий час у квартирі №НОМЕР_3 у кімнаті, що знаходиться безпосередньо над кімнатою ОСОБА_2 спостерігається замокання стіни та підлоги, що є наслідком самовільної реконструкції власної кімнати відповідачем та облаштуванням санвузла у місці, не передбаченому для цього. Внаслідок проведення комунікацій з комунальної квартири до кімнати ОСОБА_2 без належних на це дозволів та погоджень сталися замокання не тільки в квартирі позивача, але і у квартирі відповідача. Однак, не зважаючи на такі наслідки, ОСОБА_2 продовжує звинувачувати позивачку як власницю квартири у систематичному затопленні. Ним неодноразово викликалися представники житлово-експлуатуючої організації для складення актів про затоплення, писалися скарги до прокуратури, у судовому порядку він безпідставно намагається стягнути з позивачки 94670 грн. матеріальної та моральної шкоди, нібито спричиненої затопленням.

Проте в результаті ремонту квартири, що належить позивачці на праві приватної власності, не було здійснено жодних перепланувань, переміщень комунікацій, систем теплопостачання та водопостачання. Над кімнатною відповідача відсутні будь-які комунікації, водопровід, каналізації труби, санвузол знаходиться у тому самому місці, що й передбачено у технічному паспорті квартири, жодних інших переміщень не виконувалось, а отже і протікань над кімнатою позивача не може бути.

На думку позивачки, відомості, що постійно розповсюджуються відвідачем, не відповідають дійсності. Не зважаючи на те, що причини залиття досі не виявлені, позивач продовжує наполягати, що затоплення його квартири сталися внаслідок перепланування та реконструкції квартири відповідача, стверджувати, що йому погрожують та контролюють переміщення містом та поширювати серед сусідів таку неправдиву інформацію. Відповідачем неодноразово надсилалася скарги до різних контролюючих органів з метою створення незручностей позивачці у користуванні квартирою. Такі скарги подавалися до КП ЖКС «Порто-франківський», Приморську районну державну адміністрацію, Державну житлово-комунальну інспекцію в Одеській області, органів прокуратури, суду, міліції. Численні перевірки з боку цих органів, необхідність постійно надавати відповіді на запити, копії документів, допускати сторонніх осіб для огляду квартири створюють позивачці додаткові незручності. Щодо чоловіка позивачки ОСОБА_2 було подано заяву до Приморського РВВС м. Одеси, з якою вбачається, що чоловік позивачки нібито погрожував життю відповідача та якимось чином контролював його переміщення по місту. Це також спричинило негативні наслідки, оскільки про такі «погрози» відповідач розповів сусідам, та позивачка з чоловіком змушені були надавати пояснення правоохоронним органам, та виправдовуватись за дії, яких не вчиняли. Через такі дії відповідача, у позивачки та її чоловіка напружені стосунки з сусідами, що створює незручності у спілкуванні з ними.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 жодного разу не притягалась до адміністративної відповідальності, не зважаючи на постійні скарги, вважає інформацію, що розповсюджується ОСОБА_2 , такою, що не відповідає дійсності, тобто недостовірною. У зв`язку з вищевикладеним позивачка звернулась до суду із дійсним позовом та просила визнати порушення особистих немайнових прав ОСОБА_1 , а саме приниження честі, гідності та ділової репутації, визнати інформацію недостовірною, заборонити ОСОБА_2 будь-яким чином розповсюджувати визнану судом недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 та членів її сім`ї щодо систематичних затоплень, порушень нею норм чинного законодавства та фактів погроз життю ОСОБА_2 також просить стягнути матеріальну шкоду, спричинену замоканням стіни у розмірі 10000 грн. та моральну шкоду, спричинену поширенням недостовірної інформації у розмірі 10000 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2014 року було відкрито провадження по справі. (с.ОСОБА_4 ).

На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27 грудня 2018 року №4049/0/15-18 про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової службової записки помічника судді ОСОБА_4 - Сребняк І. А. здійснено повторний авто розподіл справи.

У порядку повторного авторозподілу надійшла до провадження Домусчі Л.В. 18.02.2019 року.

Ухвалою суду від 26.02.2019 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого судового засіданні на 02 травня 2019 року.

02.05.2019 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі, в якій просив зупинити провадження по даній справі, до розгляду справи №520/4353/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог КП «ЖКС «Порто-франківський», про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої залиттям квартири, за якою 04.03.2019 року відкрито провадження Одеським апеляційним судом.

У підготовче засідання призначене на 02.05.2019 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 10.06.2019 року.

Ухвалою суду від 12.06.2019 року судом відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення провадження.

В підготовче засідання 15.07.2019 року з`явився відповідач, який позов не визнавав у повному обсязі.

Позивачка, її представник та 3 особа у підготовче засідання не з`явились, суд належним чином сповістив їх про день, час та місце розгляду справи. Згідно вимог ст 197,198 ЦПК судом ухвалено проводити підготовче засідання у відсутності зазначених сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Також судом відмовлено у клопотанні представника позивача про відкладення, та враховуючи строки розгляду справи.

Ухвалою суду від 15.07.2019 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання з`явився 29.10.2019 року з`явились представник позивача адвокат Парапан Є.В. та відповідач ОСОБА_2 , представник третьої особи до суду не з`явився, який сповіщений належним чином про час і дату проведення судового засідання, у зв`язку з чим суд ухвалив згідно ч.1 ст.223 ЦПК України розглядати справу без його участі.

Представник позивача підтримав позовну заяву просив її задовольнити. При цьому належних та допустимих доказів в підтвердження суми матеріальної та моральної шкоди суду не надано.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що вважає винною у залитті своєї квартири позивачку, про що свідчать відповідні Акти, та він дійсно звертався і до органів місцевого самоврядування, і до правоохоронних орачів з метою захисту порушення його прав, його інформація є достовірною та у зв`язку з погрозами з боку позивача та її чоловіка він злякався та також звертався до правоохоронних органів.

Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується листом КП «ОМБТІ та РОН» від 20.06.2012 року (а.с. 12).

Між сторонами був наявний спір (справа №1522/3608/12) з приводу відшкодування матеріальних збитків внаслідок залиття квартири АДРЕСА_3 кв. №НОМЕР_3 за тією же адресою, що зазначено в письмових поясненнях та матеріалах справи.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13.09.2016р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа КП «ЖКС «Порто-Франківський « про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяних в результаті залиття , залишено без розгляду. (а.с.73).

Крім того ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в результаті залиття, яке знаходилось на розгляді в Київському районному суді м.Одеси (справа №5204353/17) за яким прийнято рішення 23.10.2018р.

Так відповідно акту від 19.08.2011 року складеного ст. майстром дільниці №3 ОСОБА_7 та сантехниками дільниці №3 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , після реконструкції кв. АДРЕСА_1 залиття квартири №2 , що знаходиться нижче, з приводу таких обставин також було складено акт від 28.09.2011 року. (а.с. 8-9).

Відповідно листа директора РЕУ-3 ОСОБА_10 №24 від 02.03.2006 року РЕУ-3 не заперечує проти проведення поточного ремонту в квартирі АДРЕСА_1 , що належить на правах приватної власності ОСОБА_1 , за рахунок особистих коштів. (а.с. 10).

Згідно заяви віл 20.03.2006 року ОСОБА_2 , який проживає в квартирі АДРЕСА_3 . (а.с. 11).

Згідно листа Державної житлово-комунальної інспекції в Одеській області від 19.11.2009 року №4-50, за інформацією дільниці №3 КП ЖКС «Порто-Франківський», Ваша квартира була обстежена, на час здійснення обстеження ознак підтоплення квартири не виявлено. (а.с. 13).

Згідно листа Приморської районної адміністрації від 11.03.2013 року №01-12/379, за період 2010-2012 року, на розгляд адміністративної комісії Приморського району не надходило матеріалів та не виносились постанови про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 (а.с. 14).

Відповідно заяви до Начальника Приморського РВ м. Одеси від 31.08.2007 року, ОСОБА_2 звертався із вимогою прийняти міри відносно сусіда ОСОБА_11 (прізвище невідомо) з приводу погроз та заявник побоюється за своє здоровіє та за своє життя. (а.с. 15).

Отже, зазначені звернення пов`язанні стосовно затоплення квартири АДРЕСА_3 що належить відповідачу та відшкодування шкоди завданої залиттям, по суті вказані обставини не можуть самі по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому суд враховує положення п.17 Постанови Пленуму, згідно якого інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Між тим суд враховує, що право на доступ до суду - це право людини, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Воно випливає з п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це право випливає з ч. 3 ст. 8, ч. 1 ст. 55 Конституції України. Воно в подальшому деталізується в процесуальних кодексах (ст. ст.3, 4 ЦПК, ст. 5 КАС).

Як роз`яснив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп, частина перша статті 55 Конституції містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, тобто кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Саме через встановлене ст. 55 Конституції, ст. 16 ЦК, ст. 3 ЦПК право на судовий захист (право на звернення до суду за захистом цивільних прав) особа реалізує своє конкретне право вимоги щодо захисту конкретного цивільного права. Право на звернення до суду є самостійним, але воно опосередковане правом вимоги про захист дійсного чи вигаданого (передбачуваного) права, яке реалізується через позов. При цьому, захищається в судовому порядку саме право вимоги (що втілюється в позові), яке випливає з порушеного цивільного права та спрямоване на його поновлення. А відтак, позов є судовою формою реалізації права вимоги заінтересованої особи про захист її порушеного цивільного права.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Поряд з цим, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Верховний Суд зауважив, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам необхідно враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом із тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Верховний Суд в постанові від 29.08.2019 у справі № 126/557/17 зазначив, що інформація, яку позивач просить визнати такою, що не відповідає дійсності, міститься у заяві відповідача, адресованій органу, уповноваженому на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли, зокрема внаслідок адміністративного правопорушення. Тобто відповідач реалізував своє право, передбачене статтею 40 Конституції України, а не здійснив поширення недостовірної інформації щодо позивача. Наведене виключає можливість задовольнити позов із заявлених позивачем підстав.

За таких обставин, суд виходить з того, що інформація, стосовно якої заявлено даний позов ОСОБА_1 та яка саме не зазначена самою позивачкою, не може бути підставою для захисту гідності, честі ОСОБА_1 , оскільки ця інформація стосувалась обставин залиття що слугувало також і його підстав позову та предмета, а також пов`язана із зверненням до компетентних органів та реалізацією свого права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а тому не підлягає задоволенню.

Позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Судом не встановлено, що внаслідок подання ОСОБА_2 відповідних заяв позивачці було спричинено моральну шкоду, яку остання оцінила на суму 10000 гривень.

Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачем негативної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 32, 68 Конституцією України, ст.ст. 15,16, 23, 270, 277, 280, 297, 1166, 1167 ЦК України, Законами України «Про інформацію», ст.ст. 6, 8, 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1,3, 4-13, 19, 23, 26, 42, 43, 48, 49, 52, 58, 69, 76-82, 89,.90,92,97, 175,209,ч.1 ст.223, 229, 234, 241, 242-246, 248, 258,259, 263-265,268, 354, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 ) , за участю третьої особи Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (, місцезнаходження м. Одеса, вул. Л.Толстого, буд. 5), про визнання інформації недостовірною та відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 05.11.2019 року.

Суддя: Домусчі Л.В.