Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 127/20577/16-ц

провадження № 61-9891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Вінницької області в складі суддів: Кучевського П. В., Медвецького С. К., Сала Т. Б., від 20 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 12 968 810 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що грошові кошти були надані позивачем у позику ОСОБА_2 з метою придбання та оформлення земельних ділянок та подальшим зобов'язанням відповідача здійснити відчуження земельних ділянок на користь позивача на умовах, які були досягнуті між ними раніше. За таких обставин ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти для придбання трьох земельних ділянок в загальній сумі 487 000 доларів США, що станом на 13 вересня 2016 року в еквіваленті складало 12 968 810 грн.

Однак, свої зобов'язання щодо відчуження земельних ділянок на користь позивача ОСОБА_2 не виконала, пояснюючи це тим, що у неї існують перешкоди в переоформленні технічної документації та відсутністю у неї грошових коштів на проведення таких дій. Звернення до відповідача з вимогою про виконання досягнутих домовленостей або повернення грошових коштів були залишені без задоволення.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що обставини існування між сторонами зобов'язань, передбачених договорами позики, підтверджені рішеннями постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств», позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 12 968 810 грн та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області в складі судді Короля О. П. від 26 вересня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12 968 810 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що додатковими рішеннями постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та захисту підприємств» від 30 грудня 2006 року за ОСОБА_1 визнано право власності на кошти у загальному розмірі 487 000 доларів США, позичені ним ОСОБА_2 за договорами позики для придбання останньою земельних ділянок. Указаними рішеннями третейського суду установлено наявність грошових зобов'язань відповідача перед позивачем, які не виконані ОСОБА_2. у зв'язку із чим позов у даній справі підлягає задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2017 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки висновки районного суду не відповідають вимогам закону, обставини справи щодо існування у відповідача грошових зобов'язань перед позивачем не встановлені. Указано, що відповідно до частини десятої статті 38 Закону України «Про третейські суди» обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають обов'язковому доказуванню при розгляді цивільних, господарських та інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини. У зв'язку із зазначеним, обставини існування у відповідача перед позивачем зобов'язань, передбачених відповідними договорами позики підлягають доказуванню останнім. Однак, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів існування у ОСОБА_2 перед ним зобов'язань, що передбачені спірними договорами позики, на які посилався позивач, у зв'язку із чим позов не підлягає задоволенню через його недоведеність.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Існування зобов'язань ОСОБА_2 перед скаржником підтверджено наявними у матеріалах справи додатковими рішеннями третейського суду. Зміни до статті 38 Закону України «Про третейські суди» про те, що обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають обов'язковому доказуванню при інших справ, в яких беруть участь ті самі особи внесені у березні 2009 року, тобто після ухвалення третейським судом відповідних додаткових рішень, тому, на думку скаржника, суди не врахували, що такі обставини додатковому доказуванню не підлягають. Крім того, існування відповідних зобов'язань ОСОБА_2 підтверджено також показами свідка - судді третейського суду ОСОБА_6, який розглядав справу у третейському суді та ухвалював рішення, на які посилався позивач, що, на думку останнього, не було враховано судом апеляційної інстанції.

Доводи інших учасників справи

У березні 2018 року до Верховного суду подано відзив на касаційну скаргу, який обґрунтовано тим, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та захисту підприємств» від 28 грудня 2006 року визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 грудня 2006 року площею 0,9030 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,9030 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, без зміни цільового призначення. Зобов'язано ОСОБА_2 провести остаточний розрахунок по договору купівлі-продажу від 11 грудня 2006 року у сумі 757 500 грн, що є еквівалентом 150 000 доларів США станом на момент підписання договору.

Додатковим рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та захисту підприємств» від 30 грудня 2006 року визнано право власності за ОСОБА_1 на кошти у розмірі 150 000 доларів США, позичені ним ОСОБА_2 за договором позики від 08 грудня 2006 року для придбання нею земельної ділянки за договором від 11 грудня 2006 року купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9030 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та захисту підприємств» від 28 грудня 2006 року визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 грудня 2006 року, площею 0,9312 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,9312 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, без зміни цільового призначення. Зобов'язано ОСОБА_2 провести остаточний розрахунок по договору купівлі-продажу від 10 грудня 2006 року в сумі 757 500 грн, що є еквівалентом 150 000 доларів США станом на момент підписання договору.

Додатковим постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та захисту підприємств» від 30 грудня 2006 року визнано право власності за ОСОБА_1 на кошти у розмірі 150 000 доларів США, позичені ним ОСОБА_2 за договором позики від 08 грудня 2006 року для придбання нею земельної ділянки за договором від 10 грудня 2006 року купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9312 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та захисту підприємств» від 11 грудня 2006 року визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 листопада 2006 року, площею 0,9117 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,9117 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, без зміни цільового призначення.

Додатковим рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та захисту підприємств» від 30 грудня 2006 року визнано право власності за ОСОБА_1 на кошти у розмірі 187 000 доларів США, позичені ним ОСОБА_2 за договором позики від 24 листопада 2006 року для придбання нею земельної ділянки за договором від 24 листопада 2006 року купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9117 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Апеляційним судом установлено, що в 2006 році справи постійно діючих третейських судів м. Вінниці до архівів Ленінського, Замостянського та Староміського районних судів м. Вінниці на зберігання не передавались.

ОСОБА_1 не надав судам спірні договори позики від 08 грудня 2006 року та спірний договір позики від 24 листопада 2006 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було допитано свідка - суддю постійно діючого третейського суду при асоціації «Розвитку та захисту підприємств» ОСОБА_6, який брав участь у розгляді справ та ухваленні додаткових рішень від 30 грудня 2006 року, згідно пояснень якого в 2012 році архів третейського суду знаходився по вул. Визволення, 2 у м. Вінниці і в офісі суду сталася крадіжка, у зв'язку із чим оригінал третейської справи та відповідно договори позики не збереглися.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги тим, що між учасниками даної справи було укладено договори позики, факт укладення яких підтверджується договорами позики від 24 листопада 2006 року та від 08 грудня 2006 року. Також позивач зазначав, що оригінали договорів відповідно до вимог Закону України «Про третейські суди» були долучені до матеріалів справи.

Відповідно до частини десятої статті 38 Закону України «Про третейські суди» обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають обов'язковому доказуванню при розгляді цивільних, господарських та інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини.

Аналіз змісту положень цієї норми права вказує на те, що під час розгляду спору про стягнення коштів на підставі договорів позики, обставини щодо укладення договорів та факт передачі коштів встановлені додатковими рішеннями третейського суду підлягають обов'язковому доказуванню.

Згідно з вимогами частин першої-третьої статті 60 ЦПК України в попередній редакції кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно частини четвертої статті 60 ЦПК України в указаній редакції доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Указані вимоги передбачені також у статті 81 ЦПК України в чинній редакції.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

За таких обставин, належними та допустимими доказами факту укладення договору є боргова розписка або письмова форма договору позики.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16. Підстав для відступу під указаної правової позиції учасниками справи не наведено і судом касаційної інстанції не установлено.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що згідно вимог чинного законодавства обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають обов'язковому доказуванню при розгляді цивільних, господарських та інших справ, в яких беруть участь ті самі особи, та установивши, що позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів існування у ОСОБА_2 перед ним зобов'язань, передбачених спірними договорами позики, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову через його недоведеність.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду апеляційної інстанції спростовуються дослідженими судами матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зобов'язань відповідача перед позивачем за договорами позики від 24 листопада 2006 року та від 08 грудня 2006 року, а також обґрунтованими висновками апеляційного суду.

Апеляційний суд вірно врахував, що у даній справі застосовуються положення частини десятої статті 38 Закону України «Про третейські суди» в редакції, чинній на момент розгляду справи, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик