Провадження № 22-ц/824/9760/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С. І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника адвоката Вільчинської Наталі Іванівни на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона зареєстрована і проживає у квартирі АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі також зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою форми 3, виданою 21 жовтня 2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу».

Вказувала, що починаючи із серпня 2015 року і до теперішнього часу відповідачі та малолітні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у квартирі не проживають, їх особисті речі у помешканні відсутні, витрати за комунальні послуги відповідачі не сплачують, квартирою не цікавиться, але при цьому з реєстраційного обліку не знімаються. Відповідачі мешкають в іншому місці, про яке їй не відомо. Жодних перешкод у користуванні квартирою вона не чинить. З огляду на реєстрацію відповідачів у спірній квартирі вона оплачує надмірну вартість комунальних послуг, які не надаються, що порушує її права. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст.71,72 ЖК України просила визнати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

- 2 -

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 07 грудня 2018 року заява відповідачки ОСОБА_2 , в особі її представника ОСОБА_11 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погодившись із рішенням, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Вільчинська Н.І., яка діє в інтересах відповідачки та її малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 взагалі не була обізнана про розгляд даної справи, оскільки перебувала за кордоном, а газета «Урядовий кур`єр» № 244 за 24 грудня 2016 року, де розміщене оголошення про виклик до суду, розповсюджується тільки на території України, що позбавило її можливості подати відзив, надати суду свої доводи та заперечення проти вимог і реалізувати свої процесуальні права. Суд не врахував, що вона перебувала на навчанні за кордоном, а тому згідно ст.71 ЖК України за нею зберігається жиле приміщення на весь час навчання. Суд дав неналежну оцінку наданим позивачкою актам щодо непроживання її та дітей у спірній квартирі, які є неналежними доказами. Суд не залучив до участі у справі орган місцевого самоврядування, який мав здійснювати реєстрацію місця проживання. Служба у справах дітей Дніпровської РДА не надавала суду висновок та свою згоду на зняття з реєстрації малолітніх дітей відповідачки, а позов не містив таких вимог, а тому зняття дітей з реєстрації грубо порушує їх права.

Позивачка ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не подала.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей адвокат Вільчинська Н.І. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивачки ОСОБА_3 адвокат Декань М.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Треті особи належним чином повідомлялися про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають

- 3 -

значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Згідно п.1 ч.1 ст.169 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Згідно ч.7 ст.76 ЦПК України особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому ст.419 цього Кодексу.

Відповідно до ст.419 ЦПК України судове доручення про вручення документів громадянину України, який проживає на території іноземної держави, може бути виконано працівниками дипломатичного представництва чи консульської установи України у відповідній державі. Такі документи особа отримує добровільно. Вручення документів здійснюється під розписку із зазначенням дня вручення, підписується посадовою особою та скріплюється печаткою відповідної закордонної дипломатичної установи України. Доручення суду про виконання певних процесуальних дій стосовно громадянина України, який проживає на території іноземної держави, може бути виконано працівниками дипломатичного представництва чи консульської установи України у відповідній державі, якщо це передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У разі вчинення певних процесуальних дій складається протокол, що підписується особою, стосовно якої вчинені процесуальні дії, та особою, яка вчинила процесуальні дії, і скріплюється печаткою відповідної закордонної дипломатичної установи України. У протоколі зазначаються день, час і місце виконання доручення. Під час виконання судового доручення застосовується процесуальний закон України. Для виконання доручення не можуть застосовуватися примусові заходи.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідачки ОСОБА_2 , яка в цей час перебувала за кордоном (Канада) і не була обізнана і повідомлена у встановленому процесуальним законом порядку про розгляд справи, що свідчить про порушення судом вказаних вище процесуальних норм.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про права скаржниці та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_2 , яка перебувала за кордоном, не була повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду і яка обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

При цьому, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд

- 4 -

справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_2 , яка взагалі не була повідомлена про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідачку висунути свої заперечення і доводи проти позову, в тому числі про причини непроживання в спірному житлі, що є істотним в даній справі.

При цьому, колегія суддів зазначає про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції лише в частині визнання такими, що втратили право користування житлом ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей. Підстави для перегляду і скасування рішення у відношенні відповідачки ОСОБА_4 . відсутні, оскільки остання рішення суду не оскаржує.

Відповідно до ст.352 ЦПК України учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення або ухвалу суду першої інстанції повністю або частково.

Кожен учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки відповідачка ОСОБА_4 є окремою фізичною особою, а ОСОБА_2 не уповноваженаОСОБА_4 на здійснення захисту їх прав, то з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, ОСОБА_4 вправі самостійно оскаржити судове рішення в апеляційному порядку у випадку їх незгоди з ним.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання такими, що втратили право користування житлом ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Порядок та загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами у будинках державного та громадського житлового фонду регулюютьсяположеннямист.ст.71,72 ЖК Української РСР.

Відповідно до ч.1-2 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

- 5 -

внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК УРСР).

Згідно роз`яснень п.10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Отже, відповідно до положень статей 71,72 ЖК Української РСР наймач житла чи член його сім`ї можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Судом встановлено, що станом на час розгляду справи спірна квартира АДРЕСА_1 не була приватизована і перебувала на балансі Комунального концерну «Центр комунального сервісу».

У вказаній квартирі були зареєстровані сторони у справі, а саме: позивачка ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою форми 3, виданою 21 жовтня 2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу».

Також, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 разом із малолітніми дітьми із серпня 2015 року не мешкає у спірній квартирі, оскільки виїхала з дітьми за кордон до Канади, де і перебуває до цього часу. Особисті речі відповідачки ОСОБА_2 , в тому числі речі її дітей, у квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги відповідачка не здійснює, житлом не цікавиться.

Виїжджаючи за кордон з сім`єю, відповідачка ОСОБА_2 не повідомила про це балансоутримувача квартири, як і не здійснила бронювання жилого приміщення.

Позивачка ОСОБА_3 не чинить перешкод відповідачці ОСОБА_2 та її дітям у користуванні квартирою, останні відсутні у спірній квартирі у строк понад шість місяців без поважних причин.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, в тому числі актами про непроживання особи за місцем реєстрації, копіями паспортів сторін.

За таких обставин, оскільки судом незаперечно встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 добровільно залишила спірне житло, відсутня у спірній квартирі із серпня 2015 року, тобто у строк понад шість місяців, без поважних причин, суд задовольняє позов та визнає відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Аналогічні правові позиції щодо наявності правових підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, з огляду на те, що особа з власної ініціативи без поважних причин залишила спірне житлове приміщення та до моменту розгляду справи у суді не намагалася повернутись до нього, сформульовані у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема: від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-3729/11; від 02 жовтня 2019 року у справі № 520/6001/15-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі № 243/3904/16-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 359/4871/18 та інших.

Доводи апеляційної скарги про перебування ОСОБА_2 за кордоном на навчанні,

- 6 -

що у свою чергу свідчить про поважність причин її відсутності у спірному житлі, яке за нею зберігається згідно ст.71 ЖК України на весь період навчання, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Посилаючись на вказані обставини відповідачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції під час перегляду заочного рішення, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що вона виїхала до Канади саме у зв`язку з навчанням.

Додана відповідачкою до апеляційної скарги довідка коледжу ім.Соломона (Канада) від 01 серпня 2018 року про зарахування відповідачки на 2-річну програму підготовки за напрямом «Готельний бізнес» в період із 31 серпня 2016 року і до 31 серпня 2018 року, свідчить лише те, що відповідачка проходила програму підготовки, проте не є доказом її виїзду до Канади саме у зв`язку із навчання, як того вимагає п.2 ч.3 ст.71 ЖК УРСР, а не з інших мотивів.

Відхиляючи даний доказ колегія суддів виходить з того, що, посилаючись на вказані обставини, відповідачка не надала доказів, що до виїзду за кордон вона у встановленому порядку отримала з коледжу ім.Соломона виклик на навчання, чи що до виїзду уклала з коледжем контракт на навчання, чи інші докази про необхідність навчання ще до виїзду з України, а також про те, що мала повернутися після навчання до України.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідачка в`їхала до Канади 28 серпня 2015 року, що стверджується відповідною відміткою у закордонному паспорті (т.1 а.с.221), а на програму підготовки була зарахована лише через рік, що також спростовує її доводи про виїзд у зв`язку із навчанням.

Окрім того, після закінчення навчання 31 серпня 2018 року, відповідачка продовжує мешкати у Канаді, не повернулася до України, що також спростовує її доводи про виїзд за кордон у зв`язку із навчанням.

В матеріалах справи міститься витяг із закорндоного паспорта відповідачки, в якому в тому числі міститься віза до Канади на період із 25 червня 2015 року по 30 липня 2022 року, будь-яких відміток про виїзд на навчання ні віза, ні паспорт не містять.

Також, відхиляючи такі доводи колегія суддів враховує заперечення позивачки, представник якої пояснив суду, що відповідачка у серпні 2015 року виїхала до Канади на постійне проживання разом із дітьми та чоловіком ОСОБА_18 до своєї матері відповідачки по справі ОСОБА_4 , яка є громадянкою Канади і постійно мешкає у Канаді, де має власне житло.

Представник відповідачки адвокат Вільчинька Н.І. в суді апеляційної інстанції визнала обставини щодо виїзду до Канади відповідачки із родиною (дітьми та чоловіком) та те, що мати відповідачки також мешкає у Канаді.

Доводи скарги про те, що суд дав неналежну оцінку наданим позивачкою актам щодо непроживання її та дітей у спірній квартирі, які є неналежними доказами, безпідставні, оскільки заперечуючи проти змісту актів, а саме, що відповідачка з дітьми не живе у спірній квартирі із серпня 2015 року, остання не надала суду доказів на їх спростування, це по-перше. По-друге, такі доводи спростовуються відміткою у закордонному паспорті

- 7 -

відповдічки про в`їзд до Канади 28 серпня 2015 року.

Доводи скарги про те, що суд не залучив до участі у справі орган місцевого самоврядування, який мав здійснювати реєстрацію місця проживання необгрунтовані і не мають правового значення для вирішення даного спору, який не стосується і не пов`язаний із правами і обов`язками органу реєстрації.

Посилання у скарзі на те, що служба у справах дітей Дніпровської РДА не надавала суду висновок та свою згоду на зняття з реєстрації малолітніх дітей відповідачки, а позов не містив таких вимог, а тому зняття дітей з реєстрації грубо порушує їх права, безпідставні, оскільки не стосуються предмета спору.

По-перше, позивачкою не заявлялися вимоги про зняття відповідачів з реєстрації, в тому числі малолітніх дітей

По-друге, хоча служба у справах дітей залучена до участі у даній справі, участь органу опіки та піклування в даній справі згідно положень ст.19 СК України не є обов`язковою, як і його висновок.

По-третє, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересвання та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже за наявності відповідного судового рішення, яке є обов`язковим до виконання, особа знімається з реєстрації.

По-четверте, згідно ч.3 ст.7 Закону України «Про свободу пересвання та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування, чого в даному випадку не встановлено, оскільки неповнолітні діти відповідачки не є дітьми-сиротами та не позбавлені батьківського піклування.

В судовому засіданні представник відповідчки адвокат Вільчинська Н.І. також послалася на те, що діти живуть із матір`ю, а тому не можуть самостійно визначати місце свого проживання, що є поважною причиною їх відсутності.

Відхилючи даний довід, колегія суддів враховує, що згідно ч.ч.3, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Закон чітко визначає місце проживання дітей до 14 років за місце проживання їх батьків. Отже, місцем проживання ОСОБА_5 2006 року народження , ОСОБА_6 2009 року народження, ОСОБА_7 2009 року народження є місце проживання їх обох батьків.

Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необізнаності та неповідомлення її про розгляд справи враховані судом при скасуванні рішення.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Вільчинської Наталі Іванівни задоволити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року в частині визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , 2006 року народження, ОСОБА_6 2009 року народження, ОСОБА_7 2009 року народження такими, що втратили право користування житлом,

- 8 -

скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , 2006 року народження, ОСОБА_6 2009 року народження, ОСОБА_7 2009 року народження такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: