Справа № 161/3933/18 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/802/158/19 Категорія: 71 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на грошові кошти за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2018 року,-

встановив:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 покликаючись на такі обставини.

З 2007 року по 11 вересня 2012 року вона проживала однією сім»єю з ОСОБА_4, вели спільне господарство та бюджет.

23 січня 2009 року відбулося їхнє вінчання у Свято-Троїцькому кафедральному соборі у місті Луцьку.

Дану обставину не визнає її матір, тому просила встановити юридичний факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім»єю чоловіка і жінки без шлюбу у період з липня 2004 року по 11 вересня 2012 року, а з липня 2007 року по 11 вересня 2012 року у місті Київ, за адресою АДРЕСА_1.

У квітні 2018 року , уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначила, що у травні 2012 року відповідач у справі надала їй 10 000 гривень з умовою використанні цих коштів тільки при одруженні з ОСОБА_4 Оскільки ОСОБА_4 помер, то мати вимагає повернення коштів. Просила , крім вимог про встановлення юридичного факту, визнати за нею право власності на 10 000 гривень, отриманих від ОСОБА_3.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем заявлених вимог.

Такий висновок суду є правильним.

Зокрема , надані позивачем докази - свідоцтво про вінчання від 23.01.2009 року, копія акту № 8 про порушення правил проживання у багатоквартирному будинку від 24.07.2007 року, копія договору № 67-05/3 від 05.07.2007 не містять відомостей про те, що позивач та ОСОБА_4 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права і обов»язки (а.с. 49-50).

У нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_5 від 15.10.2018 року міститься інформація про те, як заявник сприймав стосунки ОСОБА_2 та ОСОБА_4, однак, посилання на конкретні обставини щодо ведення спільного господарства, спільного бюджету, що є ознакою сімейних відносин - відсутні, про що правильно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні (а.с. 83-84).

Крім того слід зазначити, що встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка і жінки без шлюбу можливе у випадку, якщо жоден із осіб не перебував в іншому зареєстрованому шлюбі. Докази про це в матеріалах справи відсутні.

З позовної заяви та уточненої позовної заяви слідує, що ОСОБА_2 просить встановити юридичний факт у зв»язку з тим, що її матір - відповідач у справі ОСОБА_3 заперечує цю обставину, а також вимагає повернути 10 000 гривень, які вона передала їй з умовою використання тільки після одруження.

Однак, із системного аналізу положень статті 293 ЦПК України, глави 6 розділу ІУ ЦПК України слідує, що у судовому порядку підлягають встановленню юридичні факти, які мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Та мета, з якою позивач просила встановити юридичний факт не породжує будь-яких юридичних наслідків, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення юридичного факту.

Звертає увагу на себе та обставина, що позивач просить встановити факт проживання однією сім»єю за конкретною адресою.

Відповідно до положень статті 264 ЦК України особи, які проживали однією сім»єю зі спадкодавцем не менш як п»ять років до часу відкриття спадщини відносяться до спадкоємців четвертої черги.

При підготовці справи до судового розгляду апеляційним судом на підставі відомостей Єдиного Державного реєстру судових рішень встановлено, що ОСОБА_2 вже зверталася з заявою про встановлення такого ж юридичного факту до Оболонського районного суду м. Києва (справа № 756/1845/17ц), однак її заяву залишено без розгляду, роз»яснено право подати позов на загальних підставах. Третіми особами у цій справі були спадкоємці майна померлого ОСОБА_4, разом з тим, у цій справі, позивач про дану обставину не повідомляла, зазначила відповідачами не усіх осіб, які мають відповідати у даному спорі, що додатково підтверджує правильність рішення суду першої інстанції про відмову у позові.

Крім того, у відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 повідомляє, що визнає повністю позов, що спростовує доводи позивача про те, що відповідач заперечує обставини, зазначені у позовній заяві.

Заявляючи вимоги про визнання права власності на грошові кошти, ОСОБА_2 не подала доказів, що такі кошти їй передавались, про це не повідомляє у відзивах відповідач. Крім того позивач зазначає, що кошти передавались під умовою одруження з ОСОБА_4, у той час як з матеріалів справи вбачається, що у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 вона не перебувала.

Аргументи апеляційної скарги про порушення судом положень статті 89, частин 3, 4, 6 статті 95 ЦПК України є безпідставними, оскільки суд надав оцінку як свідоцтву про вінчання, так і письмовим поясненням свідків.

Позивач суб'єктивно тлумачить норми частин 1, 4 статті 206 ЦПК України щодо правових наслідків подання відповідачем заяви про визнання позову. Зокрема, подання такої заяви відповідачем у даному випадку указує про відсутність спору між сторонами, підтверджує протиречивість доводів позивача щодо заперечень відповідача про належність їй коштів та безпідставність позовних вимог у цій частині. Визнання відповідачем ОСОБА_3 позову про встановлення юридичного факту суперечить нормам статті 293 ЦПК України, глави 6 розділу ІУ ЦПК України, з положень яких слідує, що встановлення юридичних фактів належить до повноважень суду, та для їх встановлення заявник або позивач зобов'язаний подати належні та допустимі докази.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб'єктивної оцінки обставин справи та доказів, яким суд першої інстанції надав правильну юридичну оцінку та постановив законне і обґрунтоване рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367-368, 375, 382-383, 389-390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді