КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2423/2019
справа №752/5168/15-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3, на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Шевченко Т.М. 13 травня 2015 року,

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

В березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 52000 грн. боргу, 8,55 грн. 3% річних, 2236 грн. інфляційних втрат, а також 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовує тим, що 27 вересня 2013 року надав ОСОБА_2 позику у сумі 52000 грн., які останній зобов"язався повернути 20 вересня 2014 року, на підтвердження чого складена розписка.

Проте позичальник свого зобов"язання не виконав, у зв"язку із чим ОСОБА_4 просить стягнути суму боргу, а також 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ст.625 ЦК України за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_2 52000 грн. боргу, 8,55 грн. 3% річних, 2236 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що заочне рішення ухвалено з порушенням установленого порядку заочного розгляду справи, а саме не було повторної неявки відповідача, який повідомлений належним чином.

Посилається на те, що суд не встановив дійсної правової природи боргового документу.

Посилається також на те, що розписка не містить дати, у яку відбулась передача коштів, та нею не підтверджується сам факт їх передачі. Окрім того зазначає, що коштів не отримував, розписку не підписував і відношення до неї не має.

Вказує також на неналежність як доказу копії розписки, оскільки остання не засвідчена належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 цієї статті визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві до неї.

Згідно із ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції установлено, що 27 вересня 2013 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_2 позику у сумі 52000 грн., які останній зобов"язався повернути 20 вересня 2014 року, на підтвердження чого складена розписка.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення боргу, 3% річних та інфляційні втрат відповідно до ст.625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свого зобов"язання не виконав, а відтак крім стягнення боргу з нього також підлягаю стягненню 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у редакції на час розгляду справи, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у редакції на час розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи убачається, що провадження у справі відкрито 15 квітня 2015 року, її призначено до розгляду на 13 травня 2015 року та в цей день ухвалено заочне рішення.

На момент розгляду справи суд не володів інформацію про повідомлення відповідача.

З установлено убачається, що суд не дотримався процесуальних правил та гарантій на доступ до правосуддя, якими забезпечуються учасники розгляду справи, ухвалив заочне рішення з порушенням установленого законом порядку без належного повідомлення відповідача.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді "Верховенство права", схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м.Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів" ("Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands") від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, §33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його можливості реалізувати права. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

З урахуванням викладеного, заочне рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Зазначаючи, що суд не встановив природи боргового документу, скаржник в той же час не вказує, який інший вид правовідносин закладений у змісті розписки.

Зі змісту розписки беззаперечно убачається наявність саме боргових відносин, на це вказують слова "беру в борг", "зобов"язуюсь повернути", а також повний текст документа.

Доказів про те, що між відповідачем та позивачем виникли правовідносини не із договору позики грошових коштів, суду не надано та апеляційна скарга не містить посилань на такі докази. Натомість розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов"язанням їх повернення, а не отримав їх на іншій правовій підставі.

Розписка внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка містить дату складання 27 вересня 2013 року, а отже саме цю дату слід вважати датою передачі коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач грошових коштів не отримував, а факт написання розписки викликає сумніви, колегія суддів відхиляє, оскільки такі твердження мають декларативний характер та не містять посилань на докази, які б підтверджували ці обставини.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих клопотань про витребування або приєднання доказів, призначення експертизи тощо, які мали б бути вирішені на стадії забезпечення апеляційного розгляду справи за правилами ст.365 ЦПК України.

З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про скасування заочного рішення суду першої інстанції на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 52000 грн., 3% річних в сумі 8,55 грн., інфляційний втрат в сумі 2236 грн., відшкодування судових витрат в сумі 542,55 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_2) 52000 грн. боргу, 8,55 грн. 3% річних, 2236 грн. інфляційних втрат та 542,45 грн. у рахунок відшкодування судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова