Провадження №2/522/7774/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року суддя Приморського районного суду м. Одеси, Шенцева О.П., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Юрасова Миколи Сергійовича про забезпечення позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості.

Представник позивача звернувся до суду зі заявою в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

1.трикімнатну квартиру (1/4 частки власності якої, належить ОСОБА_2 ) загальною площею 60,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , загальною вартістю 99871,00 грн. та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо цієї квартири;

2.житловий будинок з надвірними будівлями (1/2 частки власності якої, належить ОСОБА_2 ) житловою площею 71,5 кв.м., площею земельної ділянки 1395 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , загальною вартістю 25 959,00 грн. та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо цього нерухомого майна.

Суд, вивчивши матеріали справи, заяви про забезпечення позову, вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача та третьої особи з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

На підставі вищевикладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; з урахуванням встановленого спору між сторонами по справі, суд дійшов висновку, що вимоги стосовно забезпечення позову є обґрунтованими, законними та співмірними із заявленими позовними вимогами, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, та підлягають задоволенню частково, а саме в частині накладення арешту на ј частку трикімнатної квартири загальною площею 60,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , загальною вартістю 99871,00 грн., яка належить ОСОБА_2 та шляхом заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо цієї частки квартири, і в частині накладення арешту на Ѕ частку житлового будинку з надвірними будівлями житловою площею 71,5 кв.м., площею земельної ділянки 1395 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , загальною вартістю 25 959,00 грн., яка належить ОСОБА_2 , та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо цього нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 154 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Юрасова Миколи Сергійовича про забезпечення позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Накласти арешт, до розгляду справи по суті, на:

-ј частку трикімнатної квартири загальною площею 60,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , загальною вартістю 99871,00 грн., яка належить ОСОБА_2 ;

-Ѕ частку житлового будинку з надвірними будівлями житловою площею 71,5 кв.м., площею земельної ділянки 1395 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , загальною вартістю 25 959,00 грн., яка належить ОСОБА_2 .

Заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо ј частки трикімнатної квартири загальною площею 60,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , загальною вартістю 99871,00 грн., яка належить ОСОБА_2 , та Ѕ частки житлового будинку з надвірними будівлями житловою площею 71,5 кв.м., площею земельної ділянки 1395 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , загальною вартістю 25 959,00 грн., яка належить ОСОБА_2 , до розгляду справи по суті.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя