Справа № 467/206/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ :

Вимоги позивача та доводи на їх обгрунтування

У лютому 2019 року позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області позов до ОСОБА_2 , яким висунула вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі.

Свої вимоги мотивувала тим, що від шлюбу з відповідачем має малолітнього сина ОСОБА_3 , проте, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає і у вихованні сина участі не приймає.

Наразі дитина проживає разом з нею, перебуває на її утриманні, у той час, як відповідач отримує заробітку плату як військовослужбовець за контрактом і має можливість сплачувати аліменти.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1 500,00 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття.

Процесуальні дії у справі

Провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 лютого 2019 року, розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2019 року від командира військової частини НОМЕР_1 витребувано докази.

Позиція сторін

Позивач в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлена належно, надала заяву, якою просила розглянути справу за її відсутності та висловила позицію про підтримання своїх вимог.

Відповідач в судове засідання також не прибув, про його дату, час і місце повідомлений належно, причин неявки не зазначив, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, а крім того, вказав, що позовні вимоги визнає.

За таких обставин, суд, з огляду на положення ч.1 ст. 223 ЦПК України, пересвідчившись, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, не убачав перешкод для продовження судового розгляду та ухвалення рішення, у тому числі, й з урахуванням вимог ч.4 ст. 206 ЦПК України, за відсутності сторін.

Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених позивачем

У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створивши учасникам судового процесу всі умови для реалізації ними їхніх прав, дослідивши надані йому докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини і зробив такі висновки.

В судовому засіданні установлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 26 грудня 2017 року виконкомом Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області, про що складено актовий запис № 11 ( а.с. 7).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 8).

Дитини проживає разом з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою Благодатненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області за № 168 від 07 лютого 2019 року.

Суд, крім цього, установив, що відповідач проживає окремо, проходить військову службу у Збройних Силах України за контрактом від 13 квітня 2017 року, вихованням і утриманням дитини не займається.

Між тим, стаття 180 СК України установлює обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому, способи виконання батьками цього обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ( ч.1,2 ст. 181 СК України).

Та у цьому випадку, суд не установив наявність між сторонами домовленості щодо способів утримання їх спільної дитини, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі.

Натомість відповідач пред`явлений до нього позов визнав і жодних заперечень щодо обставин, якими він обґрунтований, не виказував.

За такого, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормою ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частка ж від заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України).

Але за заявою одержувача, у даному випадку позивача, суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, що прямо визначено ч.1 ст. 184 СК України.

Тож, виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

При цьому, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно.

Та у будь якому випадку при визначення розміру аліментів суд ураховує обставини, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України.

Тому у цьому аспекті суд бере до уваги вік, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, матір якої проживає одна та має ще одну неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який проходить військову службу у Збройних Силах України за контрактом, що дає підстави зважати на задовільний стан його здоров`я та наявність заробітку, відсутність доказів, принаймні поданих з боку відповідача, про наявність у нього на праві власності, володіння та/або користування майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних та корпоративних прав, у тому числі витрат на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також непрацездатних осіб на утриманні і приходить до висновку, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання сина.

Приймаючи таке рішення, суд виходив із того, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України).

А відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При цьому, той факт, що із заробітку відповідача вже відраховуються аліменти, розмір яких становить понад Ѕ його доходу, не звільняє його від обов`язку утримувати дитину, батьком якої він є, до досягнення нею повноліття і не є достатньою підставою для суттєвого зменшення розміру аліментів, які просить стягнути позивач у даному випадку, позаяк, суд виходить із інтересів дитини, зокрема, положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», яка гарантує кожній дитині право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За такого суд, контексті установлених обставин, із числа регламентованих ч.1 ст. 182 СК України, з огляду на факт відрахування із заробітку відповідача аліментів, а також на заяву позивача про стягнення їх на її користь у твердій грошовій сумі, суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200,00 грн.

Крім того, суд вважає такою, що не підлягають задоволенню вимоги у частині того, що розмір аліментів, за умови їх стягнення у твердій грошовій сумі, має бути не меншим 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зокрема, частина 2 статті 182 СК України визначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте, у цьому випадку, за заявою позивача/стягувача, суд, за приписами ч.1 ст. 184 СК України, визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, і не може ставити її у залежність від зміни розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позаяк, аліменти у цьому випадку підлягають стягненню виключно у твердій грошовій сумі і виключно у тому розмірі, що визначений судом у рішенні, яке набрало законної сили, а не у частці від доходу (заробітку) платника.

Тому за таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200,00 грн., без визначення мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину.

Крім того, за правилами ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду із дня пред`явлення позову, а тому у цій ситуації їх слід стягувати з 14 лютого 2019 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду і згідно п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Щодо розподілу судових витрат

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року

№ 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, але враховуючи те, що при винесенні рішення суд імперативно вирішує питання розподілу судових витрат, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, із урахуванням п.3 ч.1 ст. 176 ЦПК України щодо ціни позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

З цих мотивів, керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 279, 430 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 1 200 ( одна тисяча двісті ) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 14 лютого 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 грн. на користь держави.

Допустити негайне виконання цього рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца