ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 635/8070/14-ц

провадження № 22-ц/818/430/19

№ 22-ц/818/1106/19

№ 22-ц/818/2250/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

інші учасники справи:

треті особи - Реєстраційна служба Харківського районного управління юстиції, ОСОБА_5, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Башинська Людмила Василівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малікова Олена Костянтинівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 нарішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 04 травня 2018 року у складі судді Караченцева І.В., на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 30 січня 2019 року у складі судді Савченко Д.М., апеляційну скаргу ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 11 грудня 2018 року у складі судді Савченка Д.М., -

установив:

05 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила: 1) визнати незаконними дії Міськрайонного управління Держкомзему у місті Люботин і Харківському районі Харківської області щодо видачі ОСОБА_2 державного акту серія НОМЕР_1 від 05.11.2012 ( зареєстрованого 27.11.2012) на право власності на земельну ділянку № 121/122 площею 0,1152 га, кадастровий номер НОМЕР_2 у садівничому товаристві «Нива» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області (надалі Земельна ділянка); 2) визнати недійсним державний акт на право власності на Земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 05.11.2012, виданий на ім'я ОСОБА_2, 3) скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Земельну ділянку, 4) визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 13 листопада 2013 року між ОСОБА_2 (від імені якої діяв ОСОБА_8) та ОСОБА_3, 5) скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області (ПН ХМНО) Башинської Людмили Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 7896850 від 13.11.2013) за ОСОБА_3 на Земельну ділянку (номер запису про право власності 3357834, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 51), 6) визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 10 лютого 2014 року; 7) скасувати рішення державного реєстратора ПН ХМНО Малікової Олени Костянтинівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 10783965 від 10.02.2014) за ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку; 8) визнати за ОСОБА_1 право власності на Земельну ділянку.

Позов обґрунтовано тим, що 31 березня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9, яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_5, уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу Земельної ділянки. У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до Держкомзему у Харківському районі Харківської області із заявою про здійснення відмітки про перехід до неї права власності на Земельну ділянку. ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні будь-яких дій з переоформлення Земельної ділянки у зв'язку із тим, що на неї ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.05.2010 накладено арешт.

В подальшому позивач дізналася, що на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.04.2011 та ухвали цього ж суду від 23.11.2011 державний акт на право власності на Земельну ділянку було видано на ім'я ОСОБА_2 13.11.2013 ОСОБА_2 відчужила Земельну ділянку за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_3, а останній - за договором купівлі-продажу від 10.02.2014 продав Земельну ділянку ОСОБА_4

ОСОБА_1 з 2010 року користується Земельною ділянкою, була прийнята в члени садівничого товариства «Нива», побудувала на ній садові будівлі. Вважає, що відповідачі порушують її право власності , оскільки його не визнають та оспорюють.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року, провадження у справі в частині позовних вимог до Міськрайонного управління Держкомзему у місті Люботин і Харківському районі Харківської області закрито у зв'язку із ліквідацією юридичної особи, яка була відповідачем у справі (т.5 а.с. 48-49, 152-154).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу Земельної ділянки від 13.11.2013 та від 02.02.2014 року і про визнання за ОСОБА_1 права власності на Земельну ділянку відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в особі його представника ОСОБА_9 договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягав обов'язковій державній реєстрації, яка проведена не була. У зв'язку із відсутністю державної реєстрації договір не набув юридичної сили, не потягнув за собою виникнення прав та обов'язків у сторін. Оскільки ОСОБА_1 не набула права власності на Земельну ділянку, її права не підлягають захисту в порядку ст. 392 ЦК України. Відповідачі прав ОСОБА_1 не порушили, оскільки її права порушені ОСОБА_5, який не забезпечив покупцю можливість подальшої державної реєстрації договору купівлі-продажу. ОСОБА_10 набула права власності на Земельну ділянку в рамках виконавчого провадження. Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_10 недійсним не визнано. На момент укладення договорів купівлі-продажу від 13.11.2013 та від 02.02.2014 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були власниками Земельної ділянки, мали право її відчужувати, а ОСОБА_4 є її добросовісним набувачем. ОСОБА_1 не довела порушення її прав оспорюваними договорами купівлі-продажу, стороною яких вона не є. Судом не враховано посилання ОСОБА_1 на будівництво на спірній Земельній ділянці садових будиночків, оскільки права власності на них вона у встановленому законом порядку не набула.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції, помилкові висновки суду щодо встановлених у справі обставин та неправильну оцінку доказів, що були долучені до матеріалів справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням суду касаційної інстанції в іншій судовій справі встановлено, що ОСОБА_1 набула права власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, але не мала можливості провести його державну реєстрацію через накладення арешту на Земельну ділянку ухвалою в іншій справі за участю ОСОБА_2 Відповідачі у справі не мають жодного відношення до Земельної ділянки, вже тривалий час намагаються забрати її у законного власника ОСОБА_1 При цьому ОСОБА_2 набула права власності на Земельну ділянку за судовим рішенням, що скасоване, тому не мала права продавати Земельну ділянку.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2018 року було задоволено позов ОСОБА_1 в частині визнання недійсним державного акту на право власності на Земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 як особа, яка придбала Земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу, що виконаний сторонами, має право на захист своїх прав на рівні із власниками. Судове рішення, за яким ОСОБА_2 набула права власності на Земельну ділянку, скасоване. Відповідно відпала правова підстава набуття ОСОБА_2 права власності на Земельну ділянку і державний акт підлягає визнанню недійсним.

ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_2, звернувся із апеляційною скаргою на вказане рішення суду, у якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у спорах про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку належним відповідачем є Управління Держземагенста у Харківському районі Харківської області, що до участі у справі не долучене. У ОСОБА_1 жодних прав на Земельну ділянку не виникло, доказів порушення її прав з боку відповідачів не надано. Між позивачем та відповідачами жодні правовідносини не виникли, а ОСОБА_2 продавши Земельну ділянку ОСОБА_3 реалізувала своє право власності.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 січня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування рішень державних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки в силу ст. 388 ЦК України їй необхідно звертитися з позовом про витребування майна у добросовісного набувача.

ОСОБА_1 оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку у зв'язку із тим, що суд вийшов за межі позовних вимог. І витребувати майно не можливо, оскільки воно не вибувало із володіння позивача. Просила скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_8, який діє в інтересах відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, апеляційну скаргу ОСОБА_8 належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та як слідство порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як встановлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_3 виданого на підставі Розпорядження Харківської районної державної адміністрації Харківської області № 235 від 11 лютого 2009 року, належала земельна ділянка площею 0,1152 га № 121/22 на території Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області у садівничому товаристві «Нива», призначена для ведення садівництва з кадастровим номером НОМЕР_2 (т.1 а.с. 8) (надалі Земельна ділянка).

25 березня 2010 року ОСОБА_5 уклав нотаріально посвідчену довіреність, якою надав ОСОБА_9 право продати за ціною та на умовах по на її розсуд належну ОСОБА_5 Земельну ділянку (т.1 а.с. 43).

31 березня 2010 року ОСОБА_9, діючи в інтересах ОСОБА_5, уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу Земельної ділянки (т.1 а.с. 6). Договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Клопотовим С.Д., зареєстровано в реєстрі за № 752 та внесено запис до Державного реєстру правочинів № 3880976 31 березня 2010 року.

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом також було вчинено напис на державному акті ОСОБА_12 про те, що 31 березня 2010 року ним посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 (т.1 а.с. 8 зворот).

19 квітня 2012 року Міськрайонне управління Держкомзему у місті Люботин і Харківському районі Харківської області Головного управління Держкомзему у Харківській області Державного комітету України із земельних ресурсів надало ОСОБА_1 відповідь № 1524, згідно якої управління позбавлене можливості здійснити відмітку на державному акті про перехід права власності на Земельну ділянку, оскільки ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова № 2-998/2010 від 05.05.2010 на Земельну ділянку накладено арешт (а.с. 9).

Відповідно до ч.2 ст.328 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), у редакції, що діяла на час укладання договору купівлі-продажу у 2010 році, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК України).

01.07.2004 було прийнято Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (надалі Закон № 1952-IV від 01.07.2004), який визначив правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Абзацом першим та другим частини першої статті 2 Закону № 1952-IV від 01.07.2004 встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.ч. 1,3 ст. 3 Закону № 1952-IV від 01.07.2004).

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання витягів з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України (ч.12 ст. 15 Закону № 1952-IV від 01.07.2004).

Постановою Кабінету Міністрів України № 439 від 06 травня 2009 року «Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку» затверджено Порядок здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку. Пунктами 2,3 вказаного Порядку встановлено, що відмітка про перехід права власності на земельну ділянку здійснюється на сторінках державного акта, де знаходиться план зовнішніх меж земельної ділянки, план меж земельної ділянки, починаючи з верхнього лівого кута зверху вниз, зліва направо. Нотаріус у разі посвідчення цивільно-правового договору про відчуження земельної ділянки, видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, а також вилучення державного акта у передбачених законом випадках із своїх справ за наявності витягу з державного реєстру земель проставляє на державному акті відмітку про перехід права власності на земельну ділянку. Територіальний орган Держкомзему за місцем знаходження земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня подання до нього документа про перехід права власності на земельну ділянку проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності (п.4 Порядку).

З аналізу викладених вище норм права вбачається, що у 2010 році виникнення права власності в особи на земельну ділянку на підставі відплатного договору було пов'язане в першу чергу з нотаріальним посвідченням такого договору та відміткою нотаріуса на державному акті про перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи. Проставляння Територіальним органом Держкомзему відмітки про реєстрацію права власності не було державною реєстрацією права власності в розумінні Закону № 1952-IV від 01.07.2004. Тому суд вважає доведеним виникнення у ОСОБА_1 права власності на Земельну ділянку в порядку встановленому Законом.

Набуття позивачем права власності на Земельну ділянку також встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 вересня 2014 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_9 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки (т.1 а.с.127-135). Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 набула права власності на Земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу та не мала можливості зареєструвати право власності на неї у зв'язку з накладенням арешту. Тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 самовільно зайняла спірну Земельну ділянку.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 5 лютого 2014 року у справі № 6-131цс13, від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З огляду на вищевикладене судова колегія не може погодитися з висновком про те, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності на Земельну ділянку не підлягає задоволенню в порядку ст. 392 ЦК України з підстав відсутності у неї права власності на Земельну ділянку та вважає, що позивачці належить відмовити у задоволенні цих вимог з інших підстав виходячи з наступного.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2011 року у справі № 2-355/2011 визнано дійсним попередній договір на укладання договору купівлі-продажу земельних ділянок № 121 та № 122 розміром по 0,06 га та загальною площею 0,12 га на території Садівничого товариства «Нива» Харківського району Харківської області від 13 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_5, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 58 856 грн. (т.1 а.с. 37-39).

16.05.2011 Комінтернівським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист у справі № 2-355/11 на виконання заочного рішення суду від 26 квітня 2011 року (т.1 а.с. 40).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2011 року було задоволено заяву ОСОБА_13 про встановлення способу і порядку виконання заочного рішення та заміну стягувача у виконавчому провадженні. Стягнення боргу у сумі 58 856 грн. з ОСОБА_5 здійснити у спосіб через набуття ОСОБА_13 права власності на Земельну ділянку. Замінити стягувача ОСОБА_13 новим стягувачем ОСОБА_2, у зв'язку із чим вважати її особою, яка набуває права власності на Земельну ділянку. Зобов'язання ОСОБА_5 щодо сплати боргу правонаступнику кредитора ОСОБА_2 у сумі 36 000 гривень встановлено вважати частково припиненим. Встановлено здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Земельну ділянку компетентними підприємствами, установами організаціями у порядку, встановленому чинним законодавством України (т.1 а.с. 42).

На підставі вказаних судових рішень ОСОБА_2 отримала Державний акт на право власності на Земельну ділянку Серія № 932712 від 27 листопада 2012 та зареєструвала за собою право власності на Земельну ділянку в Державному земельному кадастрі (т.1 а.с. 12-13).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2012 року ухвала Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2011 року була скасована в частині здійснення стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 боргу в сумі 58 856 грн. у спосіб через набуття ОСОБА_13 права власності на Земельні ділянки, питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с. 10).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви про роз'яснення ухвали апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2012 року. При цьому встановлено, що оскільки ОСОБА_13 не набув право власності на Земельну ділянку, не набула такого права й ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 11).

В ухвалі Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2015 року вказано, що ухвалою цього ж суду від 14 листопада 2013 заяву ОСОБА_13 про встановлення способу виконання рішення через набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_5 залишено без розгляду за заявою його представника (т.4 а.с. 135-136).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 126 Земельного кодексу України у редакції станом на отримання ОСОБА_2 державного акту на земельну ділянку (надалі ЗК України), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Наприклад: відповідно до ст. 335 ЦК про передачу за рішенням суду в комунальну власність безхазяйної нерухомої речі; в порядку, встановленому ст. 376 ЦК, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за рішенням суду.

Оскільки ЗК України на час отримання ОСОБА_2 державного акту на право власності на Земельну ділянку не передбачав виникнення права власності на земельну ділянку на підставі рішення суду, ухвала про визнання за ОСОБА_2 права власності на Земельну ділянку була скасована, отриманий нею державний акт про право власності на Земельну ділянку Серії НОМЕР_1 підлягає визнанню недійсним. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2018 року, оскаржене представником ОСОБА_2 в дійсній цивільній справі, є законним та обґрунтованим, зміні чи скасуванню не підлягає.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_2, на те, що належним відповідачем за задоволеними позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту є Управління Держземагенства у Харківському районі Харківської області як правонаступник Міскрайонного управління Держкомзему у місті Люботин і Харківському районі Харківської області не є суттєвими та висновків викладених в рішенні суду не спростовують.

Особа звертається в суд за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідачами, відповідно, мають бути особи, які ці права порушили, не визнали або оспорили. ОСОБА_1 обґрунтувала позов про визнання недійним державного акту на право власності на земельну ділянку не порушеннями процедури видачі державного акту, допущеними органом, який його видав, а відсутністю у ОСОБА_2 передбачених законом правових підстав для оформлення за собою права власності на Земельну ділянку. Таким чином, підстави для залучення юридичної особи, що видала оскаржений судовий акт, відсутні, оскільки відповідний орган прав ОСОБА_1 не порушив.

13 листопада 2013 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_2 продала Земельну ділянку ОСОБА_3 за 6000 грн. (т.1 а.с.14-16).

ОСОБА_3 10 лютого 2014 року за договором купівлі-продажу продав спірну Земельну ділянку ОСОБА_4 за ту ж суму (т.1 а.с.17-18).

Отже, останнім власником Земельної ділянки за відплатним договором став ОСОБА_4, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17578933 від 10.02.2014 року (т.4 а.с. 49).

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові (ст. 317 ЦК України).

Враховуючи, що на час укладення ОСОБА_2 із ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 13 листопада 2013 року ОСОБА_2 не була власником Земельної ділянки, а отже, не мала права його відчужувати, укладений договір підлягає визнанню недійсним з підстав недодержання при його укладенні вимог ст. 203 ЦК України.

Висновки суду в рішенні від 04 травня 2018 року про належність набуття права власності ОСОБА_3 на Земельну ділянку та відсутність підстав для визнання у зв'язку із цим договору купівлі-продажу від 13 листопада 2013 року недійсним зроблені з порушенням норм матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.

При цьому згідно з вимогами чинного законодавства, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

В розумінні статті 388 ЦК України ОСОБА_4 є добросовісним набувачем Земельної ділянки. Оскільки на підставі наведеного вище ОСОБА_1, є належною власницею Земельної ділянки з володіння якої ця ділянка вибула поза її волею, вона має право має право звернутися до нього із позовом про витребування земельної ділянки у нього на підставі ст. 388 ЦК України. Проте зазначених позовних вимого у дійсній цивільній справі ОСОБА_1 не пред'являла.

Враховуючи викладене вище, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 лютого 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, відсутні, але у їх задоволенні належить відмовити з інших підстав, ніж ті, що викладені у рішенні Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2018 року.

Також враховуючи відсутність порушень з боку ОСОБА_3 прав ОСОБА_1 на Земельну ділянку з огляду на добросовісність набуття ним права власності, відсутні й підстави для застосування ст. 392 ЦК України та визнання за ОСОБА_1 права власності.

Ухвалюючи рішення від 04 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання права власності та визнання недійсними двох договорів купівлі-продажу суд зробив висновки з порушенням норм матеріального права. Тому його належить скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 13 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_3, задовольнити, у визнанні недійсним договору купівлі - продажу від 10 лютого 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та у визнанні за ОСОБА_1 права власності на Земельну ділянку відмовити з інших підстав.

Щодо вимог ОСОБА_1 про скасування рішень державних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

У разі визнання недійсним договору питання про скасування державної реєстрації, вчиненої на підставі такого правочину, вирішується в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 26, п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», навіть за відсутності окремого зазначення про це у резолютивній частині судового рішення.

Таким чином, суд правомірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про скасування рішень державних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, навівши при цьому хибні мотиви. Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 січня 2019 року належить задовольнити частково, рішення суду змінити в частині його мотивів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи все викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_8, подану в інтересах ОСОБА_2, належить залишити без задоволення, рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2018 року - залишити без змін. Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2018 року підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 січня 2019 року належить задовольнити частково, рішення - змінити в частині його мотивів.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткову обґрунтованість апеляційних скарг ОСОБА_1 та принцип пропорційності стягнення судових витрать, з ОСОБА_2 на користь позивача належить стягнути 607 гривень судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви й апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384,389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 121/122 площею 0,1152 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, у садівничому товаристві «Нива» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області, укладений 13 листопада 2013 року між ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_3.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 січня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 січня 2019 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 607 (шістсот сім) гривень судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складений 05 квітня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний