Справа №265/6461/19
Провадження №2/265/1799/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Копилової Л.В.,

за участю секретаря Куксенко А.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини з батьком. В обґрунтування вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього та відповідачки народився син - ОСОБА_3 . До теперішнього часу він та відповідачка не дійшли згоди щодо місця проживання їх сина, син проживає з матір`ю. На цей час син досяг п`ятнадцяти років та може приймати участь у визначенні місця свого проживання, шляхом надання особистої прихильності одному з батьків.

Він не згоден із тим, щоб син проживав із відповідачкою, наполягає на визначенні місця проживання сина ОСОБА_4 разом з ним. Однак, він не чинитиме перешкод для спілкування відповідачки із сином і готовий усіма силами сприяти, тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері.

Він має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, добре відноситься до сина. Крім того, є пенсіонером та отримує пенсію, що в свою чергу свідчить про його задовільний матеріальний стан. Тому просить визначити місце проживання неповнолітнього сина разом з ним.

В підготовче судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В підготовче судове засідання відповідачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського рай управління юстиції м.Маріуполя Донецької області, актовий запис № 525 від 19 серпня 2004 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі «батьки» зазначені: батько - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_2 .

Згідно договору купівли-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області 11 червня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2372, вбачається що, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

З довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Лівобережний відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 03 липня 2019 року за № 03-141-0444 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З довідки про доходи № 1908 4996 6169 7915 , виданої Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області № 3 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Лівобережному об`єднаному управлінні ПФУ м.Маріуполя Донецької області і отримує пенсію по інвалідності, сума пенсії за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року складає 40347,34 гривень.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно до вимог ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно ч.1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання сина з ним, зважаючи на те, що він зможе надати йому все необхідне для належного виховання і розвитку, має всі можливості для створення належних умов для виховання дитини.

Враховуючи викладені вище обставини справи, особисті якості батьків, можливість створення батьком дитини належних умов для виховання дитини, його турботу і увагу до дитини, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити вимоги позову в частині визначення місця проживання дитини, оскільки залишення дитини проживати з батьком відповідає її інтересам, а також забезпечить розвиток дитини.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачка визнала позовні вимоги, її визнання не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає можливим ухвалити рішення про визначення місця проживання дитини разом з батьком, внаслідок чого задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 81,81, 141, 200, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 141, 151, 157, 161 СК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Маріуполя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.В.Копилова