КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9663/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року у складі судді Коренюк А.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з урахування фінансових санкцій за невиконання зобов`язання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з урахування фінансових санкцій за невиконання зобов'язання.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07 березня 2012 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів на суму 214 000 грн., відповідно до умов якого він передав ОСОБА_1 кошти в сумі 214 000 грн. в якості позики строком на один місяць - до 07 квітня 2012 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою відповідач підтвердив отримання та обов`язок повернення коштів в загальній сумі 214 000 грн. у строк до 07 квітня 2012 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, який обґрунтовував тим, що він з ОСОБА_2 у вказаних в позові відносинах з позивачем не перебуває, особисто з ним ніколи не зустрічався, жодного договору позики або розписки про отримання від ОСОБА_2 коштів не підписував, довіреностей на інших осіб на право від його імені укладати або підписувати договори позики (розписки) та/або отримувати кошти не надавав, факт укладення ним договору позики не визнає, вважаючи, що його підписи за сферою його діяльності він проставляв на пустих аркушах паперу, і тому хтось міг скористатися пустим аркушем, на якому був його підпис, а потім написати текст оспорюваної боргової розписки.

Вказував, що так як ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до нього про стягнення коштів за оспорюваним договором позики, то він захищаючи свої права, вважав з вказаних підстав договір позики недійсним на підставі ч.3 ст.215 ЦК України, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Крім того, вважав, що укладення такого договору суперечить п.4 ст.203 ЦК України, оскільки укладений у неналежній формі - розписки, а має бути дотримана форма письмового договору з його умовами. Водночас, не маючи наміру укладати даний правочин, він суперечить його вільному волевиявленню. Доводи неукладення такого договору також підтверджується зазначенням на розписці місця вчинення правочину - м. Київ, при цьому в день укладення правочину він перебував у відрядженні в іншому населеному пункті в м.Кривий Ріг.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 214 000 грн. грошових коштів за позикою, 74 900 грн. - інфляційної складової та 19 141 грн. 53 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму боргу, 3 080 грн. 41 коп. - судового збору, а всього - 311 121 грн. 94 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити позов ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення, і обставин, які б спростовували позовні вимоги, судом не встановлено, а вимоги зустрічного позову не доведені і тому не могли бути задоволеними.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов'язальних правовідносинах.

Так, як вірно зазначено судом, 07 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів на суму 214 000 грн., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 кошти в сумі 214 000 грн. в якості позики строком на один місяць (до 07 квітня 2012 року).

Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою відповідач підтвердив отримання та обов`язок повернення коштів в загальній сумі 214 000 грн. у строк до 07 квітня 2012 року. В обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, як вірно вважав суд, між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов'язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с.158 том 1 (в оригіналі)).

Як вбачається з висновку експертів від 04 липня 2017 року за №5298/17-32/5299/17-33, наданого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 07 березня 2012 року виконаний рукописним способом, а саме пастою для кулькових ручок без попередньої підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 07 березня 2012 року виконаний ОСОБА_1 . Питання щодо виконання рукописного тексту, що починається «Долговая расписка» і закінчується «не позднее апреля 2012 г.», який міститься у борговій розписці від 07.03.2012 року, не вирішувалось експертом у зв'язку з малою кількістю порівняльного матеріалу (а.с.175-180, 181-182 том 1).

Згідно зі статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам.

Судом встановлено, що позивач згідно даних зобов'язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики, а саме, передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов'язання не виконав і отримані у борг кошти у визначений термін не повернув.

На підставі наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо доведення факту отримання відповідачем в борг від позивача коштів у сумі 214 000 грн. в якості позики та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 214 000 грн. - грошових коштів за позикою, 74 900 грн. - інфляційної складової та 19 141 грн. 53 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму боргу за період від 07 квітня 2012 року до 01 квітня 2015 року, а всього - 308 041 грн. 53 коп.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За ч.1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з відповідача підлягало до стягнення на користь позивача 214 000 грн. - грошових коштів за позикою, 74 900 грн. - інфляційної складової та 19 141 грн. 53 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму боргу за період від 07 квітня 2012 року до 01 квітня 2015 року, а всього - 308 041 грн. 53 коп.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, то він не підлягав до задоволення з наступних підстав.

Так, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України).

Як було зазначено вище, судом встановлено, що 07 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики грошових коштів на суму 214 000 грн., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 кошти в сумі 214 000 грн. у якості позики строком на один місяць (до 07 квітня 2012 року). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою відповідач підтвердив отримання та обов`язок повернення коштів в загальній сумі 214 000 грн. у строк до 07 квітня 2012 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав.

Згідно зі ст.ст.6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу.

Зазначивши вимогу у зустрічному позові про визнання договору позики недійсним, позивач посилається на положення ч.3 ст 215 ЦК України. Так, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України).

За ч.ч.3, 4, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, порушення яких судом не встановлені.

За ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Суд прийшов до правильного висновку, що заявлена позивачем вимога про визнання договору позики недійсним з підстав того, що він такий договір не укладав та своїм підписом не погоджував і не маючи наміру укладати даний правочин, останній суперечить його вільному волевиявленню, в цілому не доведена та є такою, що не підлягала до задоволення.

Так, відповідно до висновку експертів від 04 липня 2017 року за № 5298/17-32/5299/17-33, наданого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 07 березня 2012 року виконаний рукописним способом, а саме, пастою для кулькових ручок без попередньої підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 07 березня 2012 року виконаний ОСОБА_1 . Питання щодо виконання рукописного тексту, що починається «Долговая расписка» і закінчується «не позднее апреля 2012 г.», який міститься у борговій розписці від 07.03.2012 року, не вирішувалося у зв'язку з малою кількістю порівняльного матеріалу (а.с.175-180, 181-182 том 1), а тому посилання позивача за зустрічним позовом про те, що він договір позики не укладав, є недоведеним і спростовується вказаним висновком судової експертизи. Доказ, забезпечений ним у якості наданих свідчень у якості свідка про те, що він оскаржуваний договір не укладав, не міг бути покладеним в основу рішення про задоволення такого позову, так як суд у спірних правовідносинах надає перевагу документальним доказам, які мають вищу перевагу поміж показів свідка відповідно до правової позиції Верховного Суду України.

Зокрема, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст.97 ЦК України речовими доказами є предмети матеріального світу, які своїм існуванням, своїми якостями, властивостями, місцезнаходженням, іншими ознаками дають змогу встановити обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст.16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, як вірно зазначив суд, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов'язаний надати суб'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

За ч.2 ст.77 ЦПК України Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, позивач за зустрічним позовом не надав доказів про те, що сторони вказаних договірних правовідносин (оспорюваний правочин) не вчиняли, а позичальник договір позики не погоджував своїм підписом, а тому, як вірно вважав суд, його доводи будуються лише на припущеннях, не підтвердженими належними та допустимими доказами, та спростовується висновком судової почеркознавчої експертизи, і суд за таких обстави не мав підстав визнавати недійсним оспорюваний договір.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода відповідала загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину (ст.203 ЦК України), її законності. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, і особи, які її вчиняли, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України).

Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, або одна із сторін утрималася від укладення правочину. Проте, такі обставини судом не були встановлені.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені, а вимоги зустрічного позову не доведені і в їх задоволенні слід було відмовити.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: