ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 630/637/17

Провадження № 22-ц/818/457/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.

за участю секретаря судового засідання Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського суду Харківської області, ухвалене 21 червня 2018 року о 12 годині 20 хвилин у складі судді Дем'яненко І.В. (повний текст рішення складено 03 липня 2018 року),-

установив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду із позовом, після уточнення якого у грудні 2017 року (т.1 а.с. 53) просив визнати право спільної сумісної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних частках, а саме визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині на незавершений будівництвом житловий будинок літ. А-1 з верандою літ. а разом з господарськими будівлями та спорудами і визнати за кожним з колишнього подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою, загальною площею 1500 кв.м, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Позов обґрунтовано тим, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 листопада 1986 року по 28 липня 2016 року. За час перебування у шлюбі сторони отримали під забудову земельні ділянки АДРЕСА_1, на яких побудували будинок. Будівництво здійснювалось позивачем. На час подачі позову будівництво будинку завершено. Проте ОСОБА_2 відмовляється вводити його в експлуатацію та оформлювати на нього право власності, щоб уникнути його поділу.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської областівід 21 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, що не введено в експлуатацію. Об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 не є житловим будинком з юридичної точки зору, його поділ між сторонами неможливий.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

В обґрунтування скарги зазначив, що згідно наявних у справі матеріалів житловий будинок АДРЕСА_1 готовий до експлуатації, добудований, у ньому проживає відповідач з сім'єю. Право власності на будинок не оформлюється ОСОБА_2 навмисно.

ОСОБА_2 у відзиві проти задоволення позову заперечувала. Посилалася на те, що будинок є самочинно побудований і не завершений будівництвом. Поділу підлягають лише будівельні матеріали. Земельну ділянку вона набула у власність в 1996 році, використавши своє право громадянина на приватизацію. Тому земля не є майном, набутим за час шлюбу і також не підлягає поділу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, з 01.11.1986 по 28.07.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с. 5, 198).

Рішенням виконавчого комітету Люботинської міської ради народних депутатів від 12 березня 1996 року № 459 ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність з фонду земель Люботинської міської ради земельну ділянку площею 1500 кв.м в АДРЕСА_1 під будівництво житлового будинку. Дозволено ОСОБА_2 будівництво житлового будинку по типовому проекту № 184-24-180.84 на 2 житлові кімнати житловою площею 32,69 кв.м. та господарських будівель загальною площею 71,0 кв.м. згідно проекту забудови. Зобов'язано ОСОБА_2 оформити технічну документацію, завірити нотаріально договір на право забудови та закінчити будівництво протягом п'яти років (т.1 а.с.54).

Право власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку підтверджено державним актом на право приватної власності на землю Серія НОМЕР_1 від 02 серпня 1996 року (т.1 а.с. 91).

За час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 на відведеній для цього земельній ділянці.

Відповідно до оцінювального акту № 1 на житловий будинок літ. А-1 по АДРЕСА_1 готовність незакінченого будівництвом будинку складає 88 %. Згідно оцінювального акту № 2 за вказаною адресою містяться також ворота, паркан, хвіртка, зливна ява, навіс, сараї, душ, вбиральня, навіси, гараж та сіни (т.1 а.с.68, 69). Така ж інформація щодо ступеня готовності житлового будинку міститься в інвентаризаційній справі Люботинського бюро технічної інвентаризації та підтверджується ОСОБА_2 в поданій нею заяві до Міського голови Люботинської міської ради (т.1 а.с. 92-95, 98).

Вказаний житловий будинок до теперішнього часу не введено в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано.

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно із ч.1 ст. 17, ст. 16 Закону України № 697-ХІІ від 07.02.1991 «Про власність», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України (надалі КпШС).

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Враховуючи те, що подружжям житловий будинок було побудовано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 28, 29 КпШС України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Хоча будівництво будинку було розпочато до набрання чинності ЦК України та СК України, згідно наявних матеріалів справи та показань свідків в суді першої інстанції воно продовжилось і після набрання кодексами законної сили. Оцінювальні акти визначають вартість побудованого житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 2009 рік, тому при визначенні можливості його поділу застосуванню підлягають і норми зазначених вище нормативно-правових актів.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Новостворене нерухоме майно набуває правовий режим житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (провадження № 61-14636св18).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції було задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової будівельно - технічної експертизи для визначення ступеню готовності спірного будинку (т.2 а.с. 17 - 18), проте зазначена експертиза не була проведена у зв'язку з невиконанням клопотання судового експерта від 21.12.2018 (т.2 а.с. 21-24).

При розгляді справи після повернення з експертної установи, ОСОБА_1 клопотання про призначення експертизи не підтримав, посилаючись на стан здоров'я, відсутність у нього постійного місця проживання та доступу до будинку, що підлягає поділу, просив розглянути справу за наявними в ній доказами.

Ступінь готовності житлового будинку АДРЕСА_1 згідно наявних у справі документів та показань свідків в суді першої інстанції складає 88 відсотків, будинок має дах. Свідками також підтверджено будівництво будинку під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 самостійно, оскільки він будівельник. Житловий будинок збудований подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти. Будівництво закінчено і спірне майно фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, що не заперечувалось сторонами. Тому воно підлягає поділу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано.

Отже, суд першої інстанції помилково вважав, що спірний житловий будинок на час розгляду справи є лише сукупністю будівельних матеріалів, про поділ яких ОСОБА_1 не заявлялось, а тому відмовив у задоволенні позову про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та у визнанні за сторонами по Ѕ частині зазначеного будинку.

Земельну ділянку під будівництво будинку ОСОБА_2 отримала у власність в 1996 році під час перебування у шлюбі. Тому відповідно до ст. 22 КпШС і ст. 16 Закону України «Про власність» вона також належить до спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між сторонами.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на те, що відповідач отримала земельну ділянку у власність в порядку особистої приватизації і вона не належить до спільної сумісної власності подружжя Бухових не заслуговує на увагу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.Вказаний пункт включений до СК України Законом України № 4766-VI від 17.05.2012 «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Згідно ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

ОСОБА_1 при зверненні до суду сплатив 960 грн. судового збору за подачу позовної заяви (т.1 а.с. 1,2), та 3 000 грн. при подачі апеляційної скарги (т.1 а.с. 241, 250).

Враховуючи обґрунтованість апеляційної скарги позивача, з відповідача на його користь належить стягнути 3 960 гривень судового збору (3000+960).

Керуючись ст. 367, 371, 374, 376, 380-384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Люботинського міського суду Харківської областівід 21 червня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати право спільної сумісної власності на садибу (домоволодіння) АДРЕСА_1 в рівних частках за ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме визнати право власності на Ѕ частину за ОСОБА_2 та право власності на Ѕ частину за ОСОБА_1 на незавершений будівництвом житловий будинку № 120 (літ. А-1) з верандою «а» разом з господарськими будівлями та визнати право власності по Ѕ частині кожного на земельну ділянку за вказаною адресою загальною площею 1500 кв.м. наданою для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 гривень судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний