Справа № 645/6835/18
Провадження № 2/645/569/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року місто Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Горпинич О.В.,

секретар судового засідання - Кривеженко М.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 02.10.2012 року. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її вихованні та матеріальному утриманні. Також вказувала, що відповідач веде негативний та аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не виконує законних вимог поліцейських, здійснює насильство в сім'ї, погрожує позивачу розправою, якщо вона звернеться в суд з вимогою про сплату аліментів або про її особистий захист. Враховуючи, що відповідач життям доньки не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини.

Ухвалою суду від 16.11.2018 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 09.01.2019 року справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні та задоволено клопотання представника позивача, а також відповідача про виклик свідків.

05.03.2019 року до матеріалів справи надійшов висновок Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради № 183 від 26.02.2019 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також акт обстеження умов проживання.

В судовому засіданні позивачка та її представники ОСОБА_2 та ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних в позові, просили суд про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні від 25.03.2019 року позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що після розлучення він не ухиляється від батьківських обов'язків, неодноразово телефонував позивачці та прохав зустрічі з дитиною. Позивачка віддала дитину в дитячий садок та не повідомила відповідачу в який саме, та лише через пів року відповідач дізнався в який дитячий садок ходить його донька та відвідав його. Вказані обставини може підтвердити свідок, проте наразі він перебуває за кордоном на заробітках. Коли він бачився з дитиною, ніяких сварок з позивачкою та ще й в присутності дитини не було. Після розлучення відповідач не мав можливості бачитись з дитиною, оскільки позивачка перешкоджала йому в цьому, всі подарунки, що він передавав через позивачку для дитини, ОСОБА_1 повертала йому. Матеріально відповідач дитині не допомагав, оскільки в нього було важке матеріальне становище, про що знала позивачка та не була проти цього. Щодо доводів позивачки про те, що відповідач погрожує їй розправою у разі подання позову про стягнення аліментів, то це не відповідає дійсності, оскільки позов про позбавлення батьківських прав вона не побоялась подати, що їй заважало подати позов про стягнення аліментів йому незрозуміло.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника Департаменту служб, при винесенні рішення просили врахувати інтереси малолітньої дитини.

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що вона товаришує з ОСОБА_1 більше шести років, вони близькі подруги. ОСОБА_1 мешкає зі своєю дитиною, оскільки свідок десь два рази на місяць буває у неї в гостях. Бачила відповідача з дитиною ОСОБА_4 лише один раз, десь років п'ять тому, коли вони разом гуляли з дітьми та ОСОБА_3 прийшов до ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_4, проте їх ніхто не знайомив, оскільки вони були трохи осторонь. Після того як ОСОБА_3 пішов, то вони продовжили гуляти разом. ОСОБА_1 розповідала свідку, що ОСОБА_3 жодних подарунків дитині не робить. Всі дні народження своїх дітей на протязі шести років вони святкують разом, жодного разу свідок не бачила присутнім на святі відповідача ОСОБА_3 З розмов позивачки та її батьків свідку відомо, що з боку відповідача ОСОБА_3 не було жодного разу телефонних розмов про моральний та фінансовий стан дитини та його колишньої дружини. При спілкуванні з ОСОБА_1 свідок жодного разу не чула жодного негативу в бік відповідача ОСОБА_3 Жодних перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною ОСОБА_1 не чинила.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що вона знайома з позивачкою вже чотири роки, їх діти разом навчаються в школі. Свідок перебуває в дружніх стосунках з позивачкою, буває в гостях у ОСОБА_1 один-два рази на тиждень, неодноразово забирала її дитину ОСОБА_4 зі школи. Чому батько не забирає дитину зі школи свідку невідомо. Відповідача ОСОБА_3 свідок жодного разу не бачила. Дитина - ОСОБА_4 жодного разу нічого не розповідала свідку про свого батька, що він їй щось дарував. Жодних перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною ОСОБА_1 не чинила.

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що вона є класним керівником ОСОБА_4. Дитина вихована, лагідна, скромна, відповідальна. мати приділяє достатньо уваги для вихованню доньки. ОСОБА_1 позитивна, відповідальна, дівчинка охайна, чиста, мати завжди приходить на батьківські збори, в телефонному режимі цікавиться успіхами дитини. ОСОБА_3 я не знаю, жодного разу його не бачила в школі.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представників, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 19.06.2009 року Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 436 (а.с. 7).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2012 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Після розірвання шлюбу дитина - донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишилась на вихованні ОСОБА_1 (а.с. 8-9).

Відповідно до акту обстеження умов проживання Службою у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради було встановлено, що обстеживши умови проживання дитини ОСОБА_4, 2009 року народження, за адресою: АДРЕСА_1, задовільні, в наявності всі комунальні зручності. Квартира мебльована. в наявності побутова техніка. У дитини окрема кімната з усім необхідним для проживання, навчання та відпочинку. Дитина забезпечена одягом та продуктами харчування. За вказаною адресою проживають та мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 - мати, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. В родині доброзичливі, родинні стосунки.

Згідно листа від 26.10.2018 року № 562/01-32/2018 Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 103 Харківської міської ради Харківської області повідомлялось, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно навчається в 4-Б класі, зареєстрована та дійсно проживає за адресою АДРЕСА_1. Зі слів класного керівника ОСОБА_8 батько ОСОБА_4 не відвідував батьківські збори, не забирав та не приводив до закладу освіти доньку, не цікавився її успіхами в навчанні (а.с. 20).

В листі Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 7» Харківської міської ради від 26.10.2018 року № 765 повідомлялось, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходиться під наглядом поліклініки. За інформацією дільничного педіатра, батько дитини ОСОБА_3, доньку на огляди до лікаря не приводив. Станом здоров'я доньки усно у лікаря не цікавився. Письмових запитів від імені ОСОБА_3 не надходило (а.с. 21).

Згідно довідки Комунального початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Дитяча школа мистецтв № 3» від 30.10.2018 року № 68 повідомлялось, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01.09.2015 року навчається на художньому відділенні школи після занять у загальноосвітній школі. За час навчання у ДШМ № 3, зі слів викладачів, батько ОСОБА_4, до школи жодного разу не приходив, не цікавився творчими успіхами своєї дочки, не відвідував батьківські збори. Вихованням дитини займається мати ОСОБА_1, яка опікується успіхами ОСОБА_4, спілкується з викладачами, відвідує батьківські збори. Заклад фінансується з бюджету міста Харкова та є бюджетною установою з частковою батьківською платою. Мати щомісячно, з вересня по червень включно, вносить плату за навчання дочки в розмірі 360 грн. на місяць (а.с. 17).

Відповідно до ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток та утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При вирішенні цього спору суд виходить з інтересів неповнолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позов про позбавлення батьківських прав позивачкою заявлений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України. Відповідно до вказаної норми права, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, згідно із ст. 166 СК України.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Також необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Отже, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка батька відносно своїх дітей свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов'язки.

У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справах №723/3608/17 та №234/16726/16-ц.

Позивачка як на підставу ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини посилається на те, що останнього неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності, а також те, що він зловживає спиртними напоями.

Також, як на підставу обґрунтування своїх доводів позивачкою до матеріалів справи надано скриншоти з сайту судова влада про неодноразове притягнення відповідача ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності в період 2016-2017 років (а.с. 13-16).

В інформаційній довідці ст. ДОП Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області майора поліції Будянського О.Г. від 30.10.2018 року повідомлялось, що ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. Зазначений громадянин зарекомендував себе з задовільного боку. В зловживанні алкогольними напоями замічений не був. До вживання наркотичних та психотропних речовин не схильний. Раніше ОСОБА_3 перебував на профілактичному обліку в Немишлянському ВП ГУНП в Харківській області як особа, яка допускає вчинення насильства в родині. Протягом останнього року ОСОБА_3 притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП (порушення встановлених норм тиші), протокол від 06.08.2018 року. З заявами та скаргами відносно ОСОБА_3 до Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області протягом останнього 2018 року ніхто не звертався (а.с. 19).

З пам'ятки Центру лікування алкоголізму та тютюнопаління «Алкомед плюс» від 26.02.2010 року вбачається, що ОСОБА_3 проведено специфічне протирецидивне лікування алкогольної залежності методом ТЕС-кодування та останній попереджався про можливість розвитку наслідків та різних видів патологій такого лікування (а.с. 22).

Проте, перелічені вище докази, на які посилається позивачка не можуть свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини, як на підставу для позбавлення його батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України.

Згідно висновку, наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради від 26 лютого 2019 року № 183 вбачається, що вказана служба вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до правил частини 6 статті 19 СК України суд не погоджується з таким висновком, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

З вказаного висновку вбачається, що батько дитини, ОСОБА_3, на засіданні Комісії особисто пояснив, що категорично заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дочки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, але жодних документів, які б підтверджували виконання ним батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дочки, не надав.

У наданому висновку відсутні дані про умисне ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківського обов'язку з утримання дитини, не наведено даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об'єктивно визначити ставлення батька до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідача піде на користь інтересів дитини.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка Верховним Судом викладена в постановах від 3 жовтня 2018 року у справі №617/122/17 та від 7 листопада 2018 року у справі №№234/16726/16-ц.

Позивачкою суду не надано доказів, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати, що відповідач ОСОБА_3 у той чи інший спосіб прагнув ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання дитини.

Тобто позивачкою ОСОБА_1 суду не доведено, що мали місце дії відповідача щодо ухилення від надання допомоги на утримання дитини та свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів.

Крім цього, відповідачем зайнята активна позиція заперечення щодо позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його певне усвідомлення своєї негативної поведінки стосовно виконання своїх батьківських обов'язків та намагання таку виправити, уникнувши негативного для себе наслідку при задоволенні позову.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дитини.

Суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі та більш активної участі батька у її вихованні.

Зважаючи на вказане суд вважає, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на нього як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов'язків не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов'язків. Підстав вважати обґрунтованими доводи позову, про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав на відповідача, як на особу, який, на думку позивачки, не виконує батьківських обов'язків та ухиляється від їх виконання, - немає. Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердили факту умисного ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання батьківського обов'язку з утримання дитини.

Надаючи правову оцінку показанням свідків з боку позивача, суд зазначає, що останні не містять даних про обставини, з якими положення ст. 164 СК України пов'язує підстави для позбавлення батьківських прав, оскільки їх свідчення носили загальний характер та не містили конкретної інформації про умисне ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківського обов'язку з утримання дитини.

Враховуючи наведені вище обставини, а також приймаючи до уваги те, що переконливих доказів на підтвердження умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини, та свідоме ігнорування відповідачем попереджень щодо зміни свого ставлення до виховання доньки, матеріали справи не містять, доказів щодо притягнення відповідача до відповідальності за ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до своєї доньки суду не надано,суд приходить до висновку, що в задоволенні позову щодо позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав слід відмовити.

З врахуванням характеру правовідносин, обставин справи, суд вважає за потрібне попередити відповідача, про обов'язковість виконання ним своїх батьківських обов'язків стосовно своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77, 79, 81, 89, 90, 95, 213, 258, 259, 263, 274, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової карти платника податків - НОМЕР_1, місце проживання (перебування): АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, серія та номер паспорта, реєстраційний номер облікової картки платника податків - не відомі, місце проживання (перебування): АДРЕСА_2.

Третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ЄРДПОУ 26489104, місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, 55.

Повний текст рішення складено 12.04.2019 року.

Суддя О.В. Горпинич