ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 635/2486/19

Провадження № 22-ц/818/4644/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевський О.М.

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Брулевича В.В.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 10 липня 2019 року, постановлене суддею Вельможної І.В., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька,-

УСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Республіки Туреччина на період з 01 травня до 31 серпня 2019 року без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 та до Російської Федерації, на період з 21 жовтня 2019 року до 21 листопада 2019 року. Стягнути з відповідача судові витрати, понесені на оплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. та витрати, на правову допомогу в розмірі 5500 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.07.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Однак, з вересня 2011 року сімейні стосунки було припинено, позивач переїхала до будинку в сел. Безлюдівка Харківського району Харківської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач народила сина ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач. Дитина була зареєстрована та проживала разом із батьком. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

ОСОБА_1 має бажання і можливість виїхати з сином за межі України для його оздоровлення та відвідування родичів. Так батько та дід позивача мешкають у селі Усть- Тулатівка Чаришського району Алтайського краю Російської Федерації, між ними підтримуються теплі стосунки та позивач періодично їх відвідує. Разом з позивачем родичів відвідували і її діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 з 2014 року постійно мешкає у м. Анталія Республіки Туреччина. Вона проживає у квартирі на підставі договору оренди, яка розташована в 300 метрах від Середземного моря. Періодично до м. Анталія їздила позивач разом із своїми дітьми.

Протягом 2013-2014 років відповідач не заперечував проти виїздів до Російської Федерації спільного сина ОСОБА_3 , у зв`язку з чим надав нотаріально посвідчену заяву з дозволом на тимчасові виїзди сина за кордон у супроводі позивача, на підставі якої ОСОБА_1 двічі подорожувала разом з дітьми до Росії.

Крім того, відповідач 20.02.2015 року видав нотаріальну посвідчену заяву про дозвіл на тимчасові виїзди сина ОСОБА_3 , 2012 року народження, до Туреччини. Термін дії вказаної заяви з 20.02.2015 року до 20.02.2016 року. Однак, на підставі вказаної заяви позивач з сином змогла виїхати за кордон лише один раз - з кінця лютого 2015 року до кінця березня 2015 року.

Після цього виїзду відповідач відібрав дозвіл на виїзд дитини, чим, на думку позивача, порушив право сина на відвідування родичів та оздоровлення.

08.01.2016 року ОСОБА_1 уклала шлюб із громадянином Туреччини ОСОБА_6 . Чоловік позивача має нерухомість у Туреччині у власності, свій власний бізнес, має достойні умови для проживання, отже позивач планувала переїхати до Турецької Республіки разом із своїм сином ОСОБА_3 . Проте, відповідач всіляко перешкоджав у виїзді дитини як до Туреччини, так і до Російської Федерації.

28.07.2015 року ОСОБА_1 звернулась до Зміївського районного суду Харківської області з позовом про надання дозволу па виготовлення дитині паспорту громадянина України для виїзду за кордон, про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу батька. Під час розгляду вказаної справи, відповідач запевнив ОСОБА_1 , що він сам добровільно надасть згоду на виїзд до Республіки Туреччина її із ОСОБА_3 , що немає потреби вирішувати спір в суді, прохав подати до суду заяву про залишення позову без розгляду. Позивач, впевнившись у добровільному вирішенні спору, надала до суду заяву про залишення без розгляду позову. Однак, відповідач так і не надав згоди ОСОБА_1 на виїзд до Туреччини разом із сином ОСОБА_3 .

Оскільки на той час позивач була вагітною, останній довелося до урегулювання у судовому порядку питань, пов`язаних із визначенням місця проживання сина ОСОБА_3 та наданням дозволу на виїзд його без згоди та супроводу батька, виїхати без сина до Туреччини, де вона перебувала деякий нас, постійно відвідуючи сина, який на цей період змушений був залишитися із батьком.

При цьому, ОСОБА_1 збирала докази про наявність всіх сприятливих умов для постійного проживання ОСОБА_3 у Республіці Туреччина для отримання від ОСОБА_2 відповідної згоди. Однак, відповідач все одно не надав дозволу на виїзд дитини за кордон.

Наразі позивач разом із своїм чоловіком та дітьми проживає в Україні. ОСОБА_1 стверджує та посилається на письмові докази того, що ОСОБА_3 часто хворіє, має проблеми з органами дихання, а отже потребує оздоровлення біля моря. В Республіці Тереччини є всі умови для перебування, проживання та оздоровлення дитини.

При цьому, сам ОСОБА_2 не має змоги оздоровити дитину.

Зважаючи на безпідставність відмови відповідача, його невиконання своїх обов`язків по утриманню та вихованню дитини, позивач вважає, що останній зловживає своїми батьківськими правами, чим порушує права та інтереси малолітньої дитини..

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 10 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Надано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дозвіл на виїзд за межі України до країни Туреччина з метою відпочинку та оздоровлення неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу з 31 липня 2019 року по 31 серпня 2019 року та на виїзд до Російської Федерації з метою відпочинку у період з 21 жовтня 2019 року по 21 листопада 2019 року без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 , з обов`язковим його поверненням до України.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 к. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скарга містить посилання на те, що при ухваленні рішення від 10.07.2019 року суд не врахував, що станом на час розгляду справи по суті малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ще ІНФОРМАЦІЯ_6 року у супроводі матері перетнув кордон України в напряму « виїзд» рейсом 429 Харків - Стамбул і з того часу в Україну не повертався, що вбачається з листа Державної прикордонної служби від 07.06.2019 року № 184/С-7908.

Вказані обставини також підтверджуються листом Державної прикордонної служби від 27.07.2019 року № 184/С-10809, який отримано вже після ухвалення судом рішення від 17.07.2019 року.

На час розгляду справи по суті позивачка ОСОБА_1 порушила самостійно встановлені нею ж строки, які зазначила у надісланому йому у письмовому повідомленні про виїзд дитини ІНФОРМАЦІЯ_6 року до Туреччини строком на місяць.

Таким чином, дозволяючи виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без згоди та супроводу батька, у супроводі позивачки в період часу з 31 липня 2019 року по 31 серпня 2019 року - до країни Туреччина, суд не звернув уваги та не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 до вирішення справи по суті вже самовільно вирішила спірне питання виїзду дитини і не виконала строків перебування дитини за кордоном з 24.05.2019 року по 24.06.2019 року; що така поведінка позиваки ОСОБА_1 свідчить про відсутність гарантій повернення сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в Україну та про свідомий намір позивачки ОСОБА_1 не виконувати в майбутньому вимоги закону щодо заборони зміни місця перебування дитини; що позивачка не надала суду будь-яких доказів на підтвердження гарантії повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на відпочинок та оздоровлення дитини.

Щодо надання дозволу на виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без згоди та супроводу батька, у супроводі матері в період часу з 21 жовтня 2019 року по 21 листопада 2019 року - до Російської Федерації з метою відпочинку також зазначив наступне.

Дозволяючи виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без згоди та супроводу батька, у супроводі позивачки в період часу з 21 жовтня 2019 року по 21 листопада 2019 року - до Російської Федерації з метою відпочинку, суд не звернув уваги та не надав належної оцінки тому: що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою шкільного віку і має обов`язково проходити навчання в загальноосвітній школі; що в начальному процесі молодшої школи осінні канікули припадають на останній місяць жовтня 2019 року і тривають тільки тиждень, а саме, з 28.10.2019 року по 03.11.2019 року включно; що відпочинок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в Російський Федерації протягом місяця, саме, з 21 жовтня 2019 року по 21 листопада 2019 року, суперечать найважливішим його інтересам, зокрема, здобуттю освіти, оскільки з 21.10.2019 року по 25.10.2019 року включно та з 04.11.2019 року по 21.11 2019 року в нього має відбуватись навчальний процес, а не подорож з позивачкою з метою відпочинку.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за загальним правилом відповідає інтересам дитини, ОСОБА_1 надала достатньо доказів на підтвердження позову, що остання діє в інтересах сина, що виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, при цьому чітко зазначено країни виїзду та часові межі.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Аналізуючи норми матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

В даному випадку позивачем пред`явлено позов у якому чітко зазначено період для виїзду дитини за кордон.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

В такому випадку наявність судового рішення із зазначенням країни спрямування та періоду перебування, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Що стосується доводів апеляційної скарги, про порушення позивачем строків перебування за кордоном України необхідно зазначити наступне.

Судом першої інстанції надано позивачу дозвіл на виїзд за межі України разом з неповнолітнім сином без згоди батька у період 31 липня 2019 року - 31 серпня 2019 року та 21 жовтня 2019 року - 21 листопада 2019 року.

Виконання судових рішень покладене на відповідний державний орган, до яких має можливість звертатися відповідач у разі порушення позивачем строків перебування дитини за кордоном України, встановлених судом.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1,376, 381, 382-384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 листопада 2019 року.