П О С Т А Н О В А

іменем України

05 листопада 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 05 червня 2019 року у справі за поданням старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Рибчинськ ий О .В. звернувся до суду із вказаним поданням, яке мотивував тим, що на примусовому виконанні у Шевченківському районному відділіДВС м.Київзнаходиться виконавче провадження № 52435561 з примусового виконання виконавчого напису від 29 серпня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 44389,97 доларів США.

Вказував, що виконавче провадження відкрите 04 жовтня 2016 року, копія постанови направлена ОСОБА_1 , однак боржниця борг не сплатила, свідомо ухиляється від виконання виконавчого документа, не вчиняє жодних дій, спрямованих на його виконання, не з`являється на виклики державного виконавця, не надає інформацію про належнеїй майно. В рамках виконавчого провадження держаним виконавцем 02 листопада 2016 року винесено постанову про розшук майна боржника, а 05 червня 2018 року постанову про арешт коштів боржника, здійснено вихід за місцем проживання боржника, однак вжиті приватним виконавцем заходи, результату не дали, виконавчий напис до цього часу не виконано. Також, на запит виконавця Державна прикордонна служба України листом від 15 лютого 2019 року повідомила, що боржниця неодноразово виїжджає за межі України.

Посилаючись на наявність у боржника невиконаних зобов`язань, а також те, що боржникухиляється відвиконаннясудового рішення, просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржниці ОСОБА_1 за межі України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05 червня 2019 року подання

- 2 -

старшого державного виконавця задоволено, тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим написом від 29 серпня 2016 року.

Не погоджуючись із ухвалою, боржниця ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити ухвалу про відмову у задоволенні подання державного виконавця, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що вона не знала ні про вчинення у відношенні неї виктонавчого напису, ні про його виконання, ніяких повідомлень від державного виконавця вона не отримувала і про наявниість виконавчого провадження не знала. Під час розгляду подання суд не допустив її представника, який прибув у судове засідання, до розгляду справи. Суд невірно вжив заходів щодо обмеження її у праві виїзду з України, оскільки ухилення з її боку відсутнє.

В суді апеляційної інстанції представник боржниці ОСОБА_1 адвокат Ковалевський Р.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалуШевченківського районного суду м.Києва як незаконну.

Державний виконавець Шевченківського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Рибчинський О.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Стягувач АТ «Альфа Банк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Шевченківському районному відділі ДВС м.Київзнаходиться виконавче провадження № 52435561 з примусового виконання виконавчого напису від 29 серпня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 44389,97 доларів США.

Виконавче провадження відкрите постановою від 04 жовтня 2016 року.

Виконавчий напис на час постановлення оскаржуваної ухвали не виконано, борг не повернуто.

Задовольняючи подання старшого державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що боржниця ОСОБА_1 ухиляється від виконання виконавчого напису про стягнення боргу, а відтак є передбачені законом підстави для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду з України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони

- 3 -

не грунтуються на матеріалах справи та зроблені в результаті неповного з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної і необгрунтованої ухвали.

Відповідно до п.19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом (ч.1). Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч.3). Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця (ч.4).

За змістом даної норми підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України є його ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, яке полягає у вчиненні боржником дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Отже, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини, непереборної сили, події тощо (узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, виконане Верховним Судом України 01 лютого 2013 року).

Тобто, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Вирішуючи подання, суд уваги на вказані вимоги закону не звернув та не з`ясував чи ухиляється боржник від виконання зобов`язання, а якщо ухиляється, то в чому це полягає і якими доказами це стверджується.

Суд залишив поза увагою відсутність у справі доказів про те, що боржнику, який повідомлявся про час розгляду справи через оголошення в газеті, було відомо про вчинення виконавчого напису. Докази про отримання ним інформації від нотаріуса чи кредитора у справі відсутні.

Окрім того, звертаючись із поданням до суду, держаний виконавець не надав доказів

- 4 -

на підтвердження ухилення боржника від виконання рішення. Зокрема, у справі відсутні докази, що боржник був обізнаний про виконання рішення і мав змогу виконати його, проте ухиляється від цього, зокрема що у нього наявні грошові кошти чи інше майно і він його або приховує, або реалізує (намагається реалізувати), що б свідчило про його ухилення.

Державний виконавець не надав доказів, що боржник взагалі отримав копію ухвали про відкриття виконавчого провадження, чи інші вимоги або постанови державного виконавця про виконання рішення, чи що боржник знав про аявність виконавчого провадження, бо знайомився з ним.

Вказані порушення потягли неповне з`ясування судом всіх обставин справи, які є важливими, поскільки йдеться про обмеження прав громадянина на вільне пересування, що гарантовані Конституцією України.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні приписи містяться у ст.313 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на свободу пересування та має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб(ч.2).

Отже, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права на повагу до свого приватного життя, яке включає право на вільне пересування, згідно із законом і в інтересах економічного добробуту країни, для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право боржниці ОСОБА_1 на повагу до приватного життя хоча здійснене судом не у відповідності із законом та не є пропорційним переслідуваній меті, поскільки як вище вказувалося відсутні докази як повідомлення боржниці про наявність виконавчого провадження, так і докази про її ухилення від виконння судового рішення за наявності такої можливості.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню.

Вирішуючи подання, колегія суддів вважає, що подання не підлягає до задоволення, оскільки державним виконавцем не надано доказів свідомого та умисного ухилення

- 5 -

боржника від виконання судового рішення за наявності можливості добровільно його виконати.

Керуючись ст.ст.259, 374, 378, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 05 червня 2019 року скасувати і приняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: