Справа № 468/1095/15-ц Суддя першої інстанції Янчук С.В.
Провадження № 22-ц/812/416/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Провадження № 22-ц/812/529/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

4 квітня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем - Гавор В.Б.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Янчук С.В., в залі судового засідання в м. Баштанка, повний текст якого складений 20 грудня 2018 року, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), яке в подальшому змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKT0GA00000023, укладеним 26 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником позивача, та ОСОБА_2, за яким останній отримав кредит у розмірі 24 000 дол. США у строк до 25 липня 2017 року та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, вставленими кредитним договором.

Посилаючись на те, що позичальник свої зобов'язання за договором щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів не виконує, Банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 25 червня 2015 року в розмірі 9 759,85 дол. США, яка складається з наступного: 8 966,90 дол. США - заборгованість за кредитом; 268,45 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 48 дол. США - заборгованість по комісії, 0,50 дол. США - пеня, а також штрафи в розмірі 11,81 дол. США (фіксована частина) та 464,19 дол. США - штраф (процентна складова), а також судові витрати.

14 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та зустрічний позов ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження. Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 квітня 2017 року вказану ухвалу Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року скасовано.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 квітня 2017 року вищевказане рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 03 квітня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року первісний позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів - роз'єднано та зустрічний позов передано до канцелярії суду для повторного автоматизованого розподілу справи.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № NKT0GA00000023 від 26 липня 2007 року станом на 25 червня 2015 року в сумі 4 839, 35 дол. США та витрати по оплаті судового збору в сумі 1 024, 40 грн. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті експертизи в сумі 4 806, 44 грн.

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» місцевий суд виходив із того, що відповідач користувався отриманим кредитом, але в порушення умов кредитного договору не виконував своїх зобов'язань зі своєчасної сплати банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за його користування, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника.

Разом з тим, з урахуванням безпідставності нарахування позивачем сум винагороди та пені, районний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 4 839, 35 дол. США, тобто з урахуванням відрахування безпідставно сплачених останнім за період з 26 липня 2007 року по 25 червня 2015 року комісії у щомісячному розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, в загальній сумі 4 512 дол. США та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, що становить 360 дол. США, та разом дорівнює безпідставно сплачену суму винагороди у розмірі 4 872 дол. США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, порушення строків розгляду справи, просив скасувати рішення суду та залишити позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що 21 лютого 2018 року ним було заявлено клопотання про витребування доказів без яких фактично неможливо підтвердити або спростувати суму заборгованості, що пропонувалась до стягнення, оскільки докази, які були надані Банком містили неточності.

Вказане клопотання було задоволено судом та зобов'язано позивача надати відповідні документи. Між тим, Банк не надав витребувані докази, судом не вживались заходи процесуального примусу та не здійснювались передбачені ЦПК України заходи щодо витребування необхідних доказів.

13 серпня 2018 року ним було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду. Проте, суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України щодо розумності строків розгляду клопотання та самої справи, які передбачено чинним ЦПК, розглянув вказане клопотання лише 20 грудня 2018 року, відхиливши законні вимоги відповідача у його відсутність та поза межами судового засідання.

Крім того на теперішній час за його касаційною скаргою у провадженні Верховного Суду перебуває цивільна справа за його позовом до Банку про визнання зазначеного кредитного договору недійсним, який задоволено частково. Розгляд справи у Верховному Суді не завершено.

Проте, в порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, Баштанській районний суд не зупинив провадження по даній справі та продовжив її розгляд.

Банк також не погоджуючись з рішенням суду оскаржив його шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив змінити оскаржуване рішення місцевого суду в частині присуджених сум, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі та покласти судові витрати на відповідача.

Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовував тим, що суд першої інстанції на свій розсуд визначив розмір заборгованості, не зазначивши її складових, що підлягає стягненню з відповідача з урахуванням внесених останнім частини грошових коштів, сплачених в якості винагороди в розмірі 4 872 дол. США, що не відповідає дійсній та наявній заборгованості відповідача перед Банком.

Щодо витрат по оплаті експертизи в сумі 4 806, 44 грн., які судом першої інстанції було вирішено стягнути з Банку на користь ОСОБА_2, скаржник вважає, що така експертиза призначалася за клопотанням відповідача ОСОБА_2 на підтвердження доводів його зустрічного позову, а тому Банк у цій справі не має відношення до цих судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Доводи відзиву відповідач обґрунтовував тим, що рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року було визнано недійсною умову Кредитного договору NKT0GA00000023 від 26 липня 2007 року щодо обов'язку позичальника по сплаті винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також у розмірі 0,20% від суми кредиту щомісяця. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року вказане рішення місцевого суду в частині визнання недійсними положень Кредитного договору про комісійну винагороду за надання фінансового інструменту залишено без змін.

Отже у відповідача за весь час дії Кредитного договору був відсутній обов'язок щодо сплати винагороди, передбаченої п. 7.1 кредитного договору від 26 липня 2007 року. Загальна сума коштів, сплачених безпідставно відповідачем в якості винагороди становить 4 872 дол. США, а тому суд обґрунтовано зменшив суму заборгованості позичальника з суми 9 759,85 дол. США до 4 872 дол. США.

Щодо витрат по оплаті експертизи, які частково покладені на позивача, ОСОБА_2 вказував, що в ухвалі апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року по справі № 468/1095/15-ц, провадження № 22-ц/784/267/18 вказано, що висновки судово-економічної експертизи № 5366/16-45 від 29 липня 2016 року можуть бути прийняті до уваги при вирішенні спору про стягнення заборгованості із позичальника.

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» правом надати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України не скористався.

Сторони в судове засіданні не з'явилися, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач на адресу суду направив заяву, де просив слухати справу без його участі.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розгляду без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником всіх прав і обов'язків якого у зв'язку зі зміною назви є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № NKT0GA00000023, за умовами якого ОСОБА_2 взяв у Банку кредит у сумі 26 400 доларів США, з яких 24 000 доларів США на споживчі цілі, а 2 400 доларів США - на сплату страхових платежів передбачених кредитним договором, з кінцевим терміном повернення до 25 липня 2017 року та сплатою процентів за користування ним, виходячи з процентної ставки 0,92 % (одна ціла дев'яносто дві сотих %) на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту одноразово у момент надання кредиту, а також у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Періодом сплати вважається з 21 по 28 число кожного місяця.

Порядок погашення заборгованості за цим договором здійснюється у такому порядку - щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 381,23 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді (п.7.1 Договору).

За порушення зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,34% на місяць на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (п.7.4 Договору).

Додатковою угодою від 22 липня 2010 року № 1/1-1 до кредитного договору сторонами було визначено, що починаючи з 22 липня 2010 року діє новий розмір річної відсоткової ставки у розмірі 12,58%.

На момент звернення до суду з позовом позивачем надано розрахунок заборгованості по сплаті вказаного кредитного договору, відповідно з яким станом 25 червня 2015 року позивач нарахував відповідачу заборгованість по сплаті кредитного договору NKT0GA00000023 від 26 липня 2007 року в розмірі 9 759,85 дол. США, яка складається з наступного: 8 966,90 дол. США - заборгованість за кредитом, в тому числі прострочене тіло в розмірі 828,37 дол. США; 268,45 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, в тому числі прострочені відсотки в розмірі 168,16 дол. США; 48 дол. США - заборгованість по комісії, 0,50 дол. США - пеня, а також штрафи в розмірі 11, 80 дол. США (фіксована частина) та 464,19 дол. США - штраф (процентна складова).

Отже, загальна сума заборгованості за розрахунком позивача станом на 25 червня 2015 року становить 9 759,84 дол. США, окрім вказаної суми позивачем мало місце списання пені в розмірі 283, 39 дол. США.

Водночас в ході розгляду справи було встановлено, що рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року було визнано недійсною умову вищевказаного кредитного договору № NKT0GA00000023 від 26 липня 2007 року щодо обов'язку позичальника по сплаті винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року вищевказане рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року, в частині визнання недійсними вказаних положень кредитного договору, залишено без змін (т.2 а.с. 100-107).

Не погодившись з рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року та постановою апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року, сторони оскаржили їх в касаційному порядку шляхом подання касаційних скарг, за якими Верховним Судом, відповідно, 25 квітня та 11 травня 2018 року відкриті касаційні провадження, витребувано із місцевого суду цивільну справу № 468/1095/15-ц; відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення місцевого суду та постанови апеляційного суду від 13 лютого 2018 року.

Справа до теперішнього часу не розглянута.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних його відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

За положеннями п.п. 2.3.3. Договору у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених умовами Договору, Банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі.

Отже судом встановлено, що 26 липня 2007 року відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 24 000 дол. США на споживчі цілі та 2 400 дол. США на сплату страхових внесків. За умовами договору позичальник зобов'язався повертати Банку ці кошти щомісячними платежами у розмірі 381,23 дол. США строком до 25 липня 2017 року.

Проте зазначених умов кредитного договору відповідач не дотримався внаслідок чого Банк звернувся з позовом 13 липня 2015 року про дострокове стягнення з позичальника суми неповернутих кредитних коштів станом на 25 червня 2015 року, а саме тіла кредиту у розмірі 8 966,90 дол. США, процентів за користування кредитними коштами відповідно 268,45 дол. США та комісії за користування кредитом у розмірі 48,00 дол. США.

За клопотанням відповідача, зокрема, для визначення правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого Банком, районний суд призначив судово-економічну експертизу, за висновком якої був підтверджений наданий розрахунок заборгованості.

Відповідач будь-яких доказів на спростування зазначеної суми заборгованості суду не надав.

Отже судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що виникли між сторонами внаслідок укладення договору кредиту від 26 липня 2007 року, а також факт неналежного виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту.

Між тим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки за судовим рішенням від 12 грудня 2017 року визнано недійсною умову вищевказаного кредитного договору щодо обов'язку позичальника сплачувати комісію та винагороду за надання фінансового інструменту, то відрахуванню з суми заборгованості за кредитним договором підлягають сплачені позичальником за період з 26 липня 2007 року по 25 червня 2015 року комісія у загальній сумі 4 512 дол. США та винагорода за надання фінансового інструменту відповідно 360 дол. США, що разом дорівнює 4 872 дол. США.

Проте, погодитися з такими висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його без належної правової оцінки зібраних у справі доказів та з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року, яке в цій частині залишено без змін апеляційним судом, було визнано недійсною умову вищевказаного кредитного договору щодо обов'язку позичальника по сплаті винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця.

За приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним ( п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року).

Проте як вбачається з судових рішень, ухвалених за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції, визнаючи одну з умов кредитного договору недійсною, відмовив ОСОБА_2 у застосуванні наслідків недійсності правочину. Рішення районного суду апеляційним судом в цій частині залишено без змін.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд першої інстанції в порушення викладених норм цивільного законодавства безпідставно визначив заборгованість за кредитним договором, що підлягала стягненню з відповідача з урахуванням сплаченою ним суми у розмірі 4 872 дол. США, а тому з позичальника підлягають стягненню 8 966,90 дол. США - тіло кредиту та 268,45 дол. США - проценти за користування кредитними коштами.

Щодо вимоги Банку про стягнення 48,00 дол. США по сплаті комісії, то така вимога задоволенню не підлягає з огляду на те, що судовим рішенням від 12 грудня 2017 року було визнано недійсною умову вищевказаного кредитного договору щодо обов'язку позичальника по сплаті щомісячної комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

Крім того Банк заявляє вимоги про стягнення з відповідача неустойки за неналежне виконання зобов'язання, що передбачено умовами укладеного сторонами кредитного договору.

Вирішуючи такі вимоги Банку суд першої інстанцій дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог та стягнення з відповідача штрафу у розмірі 11,81 дол. США (фіксована частина) та 464,19 дол. США - штраф (процентна складова).

Однак колегія суддів з таким висновком районного суду в частині вирішення цих вимог не погоджується з огляду на таке.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

В разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст. 611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п. 2.2.2 (сплата відсотків за користування кредитом), 2.2.3 (сплата Банку винагороди згідно з п.п. 7.1) даного договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривни за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, коли кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим Банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору.

У той самий час передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору щодо порушення строків сплати платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, що є підставою для звернення Банку до суду.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення щодо виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Стягнення з боржника одночасно пені та штрафу за порушення зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів є подвійною відповідальністю, застосування якої в цивільному судочинстві є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, в постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17.

Отже позовні вимоги про стягнення з позичальника пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язань щодо несвоєчасного повернення кредитних коштів підлягають частковому задоволенню тільки в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 0,50 дол. США, що відповідно до умов Договору підлягає стягненню в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату звернення позивача до суду у розмірі 10 грн. 60 коп. (0,50х21,17).

Таким чином рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог Банку, а саме з ОСОБА_2 на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 26 липня 2007 року станом на 25 червня 2015 року у розмірі 8 966,90 дол. США - по тілу кредиту, 268,45 дол. США - по процентам за користування кредитними коштами та 10 грн. 60 коп. пені за порушення грошового зобов'язання. В задоволенні інших вимог Банку слід відмовити.

При цьому колегія суддів погоджується з ухвалою районного суду про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у зв'язку з ненаданням Банком доказів, що витребовувалися судом, з огляду на те, що за приписами ч. 10 ст. 84 ЦПК України районний суд, виходячи з конкретних обставин справи, на свій розсуд може прийняти у такому випадку різні рішення, зокрема, може здійснити розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами. Більш того, як вбачається з матеріалів справи більшість доказів, які витребовував суд була надана Банком експерту при проведенні судово-економічної експертизи.

Таке клопотання було заявлено відповідачем 13 серпня 2018 року та повинно бути розглянуто в судовому засіданні. Оскільки судове засідання відбулося тільки 20 грудня 2018 року, то зазначене клопотання було розглянуто саме в цей день. За такого доводи апеляційної скарги про необхідність залишення позову без з розгляду з зазначених підстав не заслуговують на увагу.

Також є безпідставними твердження заявника про обов'язковість зупинення провадження у справі з огляду на те, що за касаційного скаргою останнього у провадженні Верховного Суду перебуває цивільна справа за його позовом до Банку про визнання зазначеного вище кредитного договору недійсним, оскільки відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України такий обов'язок суду виникає у випадку, коли зібрані докази не дозволять встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. У даному випадку розгляд касаційним судом справи за позовом ОСОБА_2 до Банку не впливає на об'єктивну можливість розгляду цієї справи.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що його не було повідомлено про прийняття судом першої інстанції ухвали про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті, як того вимагають положення п. 3 ч. 2 та ч. 5 ст. 200 ЦПК України, не можуть бути взяті до уваги, оскільки провадження у справі було відкрито ще під час дії ЦПК України в редакції 2004 року, а в подальшому позови, що розглядалися в одному провадженні були роз'єднані, а розгляд справи продовжено.

Щодо доводів скарги відповідача про порушення районним судом вимог ч. 2, ч. 9 ст. 223, ч. 3 ст. 240 ЦПК України стосовно постановлення ухвал про відкладення розгляду справи, то такі процесуальні дії повинні відбуватися в судовому засіданні, проте з матеріалів справи вбачається, що судові засідання не відбувалися у зв'язку з неявкою учасників справи, а відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилися, про що свідчать довідки, складені секретарем судового засідання. Будь-яких заяв та клопотань відповідача щодо порушення судом приписів ст. 247 ЦПК України матеріалами справи не містять.

В частині тверджень ОСОБА_2 про безпідставний розгляд справи 20 грудня 2018 року без його участі, то слід зауважити таке. В матеріалах справи міститься заява відповідача про те, що він просив суд розглянути справу у порядку письмового провадження. За правилами цивільного процесуального Кодексу України у суді першої інстанції під письмовим провадженням розуміється розгляд справ у порядку спрощеного провадження, справи за яким розглядаються без участі сторін. Проте суд першої інстанції розглянув справу у порядку загального позовного провадження, зазначивши у рішенні, що відповідач в судове засідання не з'явився з огляду на надану останнім заяву. Відповідач не заперечував добровільність написання вказаної заяви, де він також не зазначав про обов'язковість виклику його до суду. Участь у судовому засіданні особисто або через представника є правом сторони, яке вона використовує на свій розсуд, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути підставою для скасування рішення районного суду.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що в цій справі не підлягають розподілу витрати відповідача, пов'язані з проведенням судово-економічної експертизи у зв'язку з тим, що ці витрати слід віднести до судових витрат у справі за позовом ОСОБА_2 до Банку про недійсність кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину не можуть бути задоволені з огляду на таке. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року було встановлено, що зазначені витрати відповідача мали місце у зв'язку з розглядом позовної заяви Банку про стягнення кредитної заборгованості, а тому, виходячи з положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України розподіл витрат за проведення експертизи підлягає вирішенню саме у цій справі.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами судові витрати. Апеляційний суд задовольняє позовні вимоги Банку на 95% від заявлених вимог. Банком під час розгляду справи сплачено судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційних скарг на ухвалу Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року та рішення того ж суду від 20 грудня 2018 року у загальному розмірі 6 765 грн. 40 коп. (2 066 грн. 16 коп. + 1 600 грн. + 3 099 грн. 24 коп.), ОСОБА_2 сплачено за проведення експертизи 9 532 грн. 80 коп. та 3 099 грн. 24 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги, а тому з урахуванням пропорційності розміру задоволених вимог з ОСОБА_2 на користь Банку підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 427 грн. 13 коп., а з Банку на користь ОСОБА_2 за проведення експертизи у розмірі 476 грн. 64 коп. та судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 154 грн. 96 коп., а всього 631 грн. 60 коп.

Внаслідок заліку відповідних сум між сторонами на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 5 795 грн. 53 коп. (6 427,13 -631,60).

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № NKT0GA00000023 від 26 липня 2007 року станом на 25 червня 2015 року у розмірі 8 966 ( вісім тисяч дев'ятсот шістдесят шість) доларів США 90 центів - по тілу кредиту, 268 (двісті шістдесят вісім) долара США 45 центів - по процентам за користування кредитними коштами та 10 грн. 60 коп. - пені за порушення грошового зобов'язання, а також 5 795 (п'ять тисяч сімсот дев'яності п'ять) грн. 53 коп. судових витрат.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року.