Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 296/9084/15-ц

провадження № 61-27115св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 30 вересня 2014 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 10 000,00 грн, які останній зобов`язався повернути після отримання виплат від страхової компанії, про що надав розписку. Кошти були передані відповідачу в присутності трьох свідків. Відповідач коштів не повернув. На лист-прохання про добровільну сплату боргу не відреагував.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 07 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча зміст розписки від 30 вересня 2014 року підтверджує факт передачі ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 10 000,00 грн ОСОБА_2 та отримання останнім цим коштів, однак правова природа вказаної розписки не вказує на виникнення між сторонами правовідносин позики за статтею 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 10 000,00 грн та 511,56 грн на відшкодування судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що, отримавши страхове відшкодування, відповідач коштів у сумі 10 000,00 грн позивачу не повернув. Наявність оригіналу розписки у позивача підтверджує невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення отриманої ним суми коштів (з посиланням на частину третю статті 545 ЦК України). При цьому за домовленістю сторін борг, що виник із деліктних зобов`язань, був замінений позиковим зобов`язанням відповідно до положень частини першої статті 1053 ЦК України (оскільки у разі отримання страхового відшкодування відповідач зобов`язався повернути ОСОБА_1 10 000,00 грн), і така заміна проведена з додержанням вимог про новацію, передбачених статтею 604 ЦК України, у формі, встановленій для договору позики, передбаченій статтею 1047 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2017 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та стягнути з останнього понесені витрати.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що заявник не визнає аркуш паперу, що міститься в матеріалах справи, борговою розпискою, при цьому, не заперечуючи, що склав його особисто, оскільки сторонами не дотримано вимог правочину згідно з положеннями частини першої статті 1047, частини другої статті 1053 ЦК України, на які посилається апеляційний суд, оскільки він не підписаний обома сторонами, а відшкодування страховою компанією ОСОБА_2 18 006,03 грн не є виконанням зустрічного зобов`язання позивача - компенсувати отримані кошти в сумі 10 000,00 грн.

Також заявник зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме: частини першої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній під час розгляду справи судами, далі - ЦПК України 2004 року) щодо строків апеляційного оскарження, частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, оскільки апелянт у апеляційній скарзі не тільки не порушує питання про поновлення пропущених строків на апеляційне оскарження, а й підтверджує це пропущення.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_2

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2017 року, витребувано матеріали справи з Корольовського районного суду м. Житомира та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 вересня 2014 року на вул. Вітрука в м. Житомирі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів під керуванням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Зі змісту оригіналу розписки, складеної ОСОБА_2 30 вересня 2014 року (а. с. 28), вбачається, що він отримав кошти в сумі 10 000,00 грн від ОСОБА_1 як компенсацію за пошкодження автомобіля «Опель», що мало місце 30 вересня 2014 року на вул. Вітрука в м. Житомирі. Далі по тексту розписки зазначено, що «дану суму зобов`язуюсь повернути виключно після надходження на мій рахунок ... страхових коштів. ОСОБА_2 ».

Відповідно до довідки страхова компанія 29 грудня 2014 року перерахувала ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі 18 006,03 грн за договором страхування від 12 серпня 2014 року № АІ 2899738, укладеним із страхувальником ОСОБА_1 (а. с. 126).

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності ? достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Дослідивши розписку від 30 вересня 2014 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн саме у борг, а лише зобов`язання ОСОБА_2 повернути цю суму після визначеної події. За таких умов, суд першої інстанції, вирішуючи спір, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України і дійшов обґрунтованого висновку, з яким помилково не погодився апеляційний суд, про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики відповідно до статті 1049 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції і задовольняючи позов, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, зокрема змістовному наповненню тексту розписки, і дійшов помилкових висновків про заміну сторонами боргу, що виник із деліктних зобов`язань, позиковим зобов`язанням.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню,а рішення апеляційного суду, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 511,56 грн на відшкодування судового збору, підлягає скасуванню, то розподіл судових витрат необхідно змінити: понесені ОСОБА_1 судові витрати у зв`язку з розглядом справи залишаються за ним, а на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 562,72 грн за подання заявником касаційної скарги.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2017 року скасувати, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 серпня 2017 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 562,72 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г. І. Усик