КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Справа №758/2328/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4947/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року (суддя Гребенюк В.В.) у цивільній справі за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича до ОСОБА_3 про визнання нікчемного договору недійсним,

встановила:

у лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання нікчемного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 травня 2016р., укладеного між ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_3, недійсним.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 16 травня 2016р. між ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого та акту прийому-передачі відповідач отримав автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1, та сплатив за нього обумовлену договором ціну у розмірі 402 240грн, у тому числі ПДВ 67 040грн.

Відповідно до рішення Національного банку України від 20 травня 2016р. № 8 «Про віднесення ПУАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 травня 2016р. № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» строком на один місяць з 20 травня 2016р. до 19 червня 2016р. включно. Згідно рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016р. № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» розпочато процедуру ліквідації ПУАТ «Фідобанк» з 20 липня 2016р. до 19 липня 2018р. включно.

Позивач стверджував, що 25 липня 2016р. комісією з перевірки правочинів (у тому числі договорів), призначеною наказом № 32 від 25 травня 2016р., складено протокол, згідно якого комісією віднесено спірний договір до категорії нікчемних відповідно до ч. 9 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 228 ЦК України, оскільки укладення даного договору призвело до збільшення витрат, пов'язаних із виведенням банку з ринку.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у

задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленко О.В. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, безпідставне відхилення клопотання про приєднання до матеріалів справи копії рецензії від 19 вересня 2018р. на копію звіту б/н про незалежну оцінку майна від 1 березня 2016р., оскільки дана рецензія доводить той факт, що звіт складено з порушеннями та ціна транспортного засобу, зазначена у ньому, не може вважатися ринковою.

Також позивач зазначає, що судом не враховано, що внаслідок укладення нікчемного правочину, банком було втрачено право власності на майно, за рахунок реалізації якого проводилося би задоволення вимог кредиторів банку.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Єкімчука О.Л., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача - адвоката Панченка О.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 16 травня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно якого банк продав, а ОСОБА_3 придбав транспортний засіб марки Land Rover, модель Range Rover, 2010 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1.

Пунктом 2.1. договору сторони погодили, що ціна транспортного засобу становить 402 240грн.

У пункті 2.2. договору зазначено, що ринкова вартість транспортного засобу визначена висновком про вартість майна, складеного 1 березня 2016 року ТОВ «Київська оціночна компанія».

Згідно акту приймання-передачі транспортного засобу від 16 травня 2016 року автомобіль був переданий ОСОБА_3

При цьому, позивач не заперечував, що відповідачем сплачена ціна транспортного засобу, визначена у договорі купівлі-продажу.

На підставі рішення правління Національного банку України від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішенням від 20 травня 2016 року № 783 запровадила у банку тимчасову адміністрацію та делегувала повноваження тимчасового адміністратора банку уповноваженій особі Фонду.

Рішенням правління Національного банку України від 18 липня 2016 року № 142-рш відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк».

Рішенням комісії з перевірки правочинів договорів за господарською діяльністю, оформленим протоколом від 25 липня 2016 року, договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_3 16 травня 2016 року, визнаний нікчемним за ознаками, визначеними в ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 228 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права і процесуального права.

Згідно зі статтями 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частина 2 статті 215 ЦПК України визначає, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України.

Згідно частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини неплатоспроможного банку є нікчемними у тому числі, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

З урахуванням викладених норм матеріального права підставою віднесення договору до числа нікчемних правочинів є встановлення факту відчуження майна кредитної установи, що ліквідується, за ціною, що на 20 відсотків є нижчою або вищою від звичайних цін на таке майно.

Суд встановив, що при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 травня 2016 року сторони дотримали вимоги щодо письмової форми правочину, повноваження представників сторін на його укладення не спростовано.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента

(рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів»).

Статтею 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина 2).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8).

Враховуючи викладене, саме позивач зобов'язаний був довести, що ціна, за якою банк продав спірний автомобіль, є нижчою за звичайну на цей вид майна на 20 %.

При цьому, такі докази повинні були бути подані разом із позовною заявою або зазначено причини, з яких такі докази не можуть бути подані суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували продаж банком транспортного засобу за ціною, яка є нижчою на 20 % від звичайної її вартості на момент продажу, а представником позивача під час підготовчого судового засідання було заявлено, що суду надані всі докази у підтвердження позовних вимог.

За пунктом 3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що для встановлення нікчемності правочину необхідно співставляти ціну відчуження майна саме з ринковою вартістю майна, визначеною на дату його відчуження.

Судом встановлено, що ціна продажу транспортного засобу була визначена на підставі звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу марки LandRover, модель Range Rover, 2010 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1, від 1 березня 2016 року, складеного ТОВ «Київська оціночна компанія», яка не була спростована позивачем належними доказами. Не було заявлено представником позивача і клопотання про призначення відповідної експертизи, хоча судом таке право позивача роз'яснювалося під час підготовчого судового засідання, тому суд першої інстанції обґрунтовано не застосував пункт 3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до спірних правовідносин.

Також позивачем не надано доказів, що внаслідок укладення оспорюваного правочину погіршилась ліквідність банку, що призвело до неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не прийняв у судовому засіданні 20 вересня 2018 року рецензію від 19 вересня 2018 року на копію звіту про незалежну оцінку майна від 1 березня 2016 року, неподання якого раніше обґрунтовувалося тим, що рецензія отримана тільки напередодні судового засідання, колегія судів вважає безпідставним, так як вказаний доказ був поданий суду з порушенням положень ст. 83 ЦПК України.

При цьому колегія суддів також враховує, що звіт про незалежну оцінку майна знаходиться у позивача, рішення про нікчемність спірного договору комісія банку прийняла 25 липня 2016 року, з даним позовом позивач звернувся до суду у лютому 2018 року, а відтак позивач мав достатньо часу та можливість замовити рецензію вищезазначеного звіту до звернення до суду з даним позовом.

Клопотання представника позивача, подане у судовому засіданні 20 вересня 2018 року, про долучення доказів не містить обґрунтування неможливість їх подання у вказаний

законом строк з причин, що не залежали від позивача, тому суд першої інстанції правомірно не прийняв надані докази.

Твердження у апеляційній скарзі, що суд зобов'язаний приймати докази на будь-якій стадії судового розгляду для повного та об'єктивного розгляду справи, не ґрунтуються на нормах процесуального права та порушують права інших учасників справи, яким має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги пункт 2 частини 3 статті 38 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія суддів вважає безпідставними, так як позивачем не надавалися докази у підтвердження того, що уклавши спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу, банк став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

На підставі викладеного суд дійшов правильного висновку, що належних доказів на підтвердження заниження ціни транспортного засобу та наявності наслідків у вигляді прямих збитків банку, які були б однією з підстав для визнання його неплатоспроможним, суду не надано.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення без додержання норм матеріального та процесуального права та існують підстави для втручання держави у право власності відповідача на транспортний засіб.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія судів

постановила:

апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк