Суддя Шевченко С. В.
Справа № 644/8107/18
Провадження № 2/644/797/19
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
02 квітня 2019 року м. Харків
Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі: головуючого - судді Шевченка С.В., за участю секретаря Голєніщевої Т.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу № 644/8107/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків,
ОСОБА_1 пред'явила в суд позов, відповідно до кінцевої редакції якого просила надати дозвіл на виїзд малолітнього сина без згоди та супроводу батька до Російської Федерації, Автономної Республіки Крим, Туреччини на строк один рік з 01.03.2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. Також позивачка просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.
В обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що вона та відповідач є батьками ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 Оскільки спільне життя з батьком дитини у них не склалося, вона проживає вдвох з сином окремо від ОСОБА_2, місце знаходження якого є невідомим, і не має змоги виїхати з сином за кордон без дозволу батька дитини.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність.
Відповідач до суду не прибув, причини неявки не повідомив. У зв'язку з тим, що судові повістки відповідач за зареєстрованим місцем проживання систематично не отримував, суд інформував ОСОБА_2 про час та місце судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті веб-порталу судової влади.
З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьки проживають окремо один від одного, дитина проживає разом з матір'ю.
Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження дитини, копією довідки зареєстрованих у жилому приміщенні осіб.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
З огляну на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди батька впродовж одного року є такими, що суперечать нормам матеріального права, порушують права відповідача на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, віддатк задоволенню не підлягають.
Крім того, суд звертає увагу, що Автономна Республіка Крим є територією держави Україна, виїзд на яку не потребує дозволу в розумінні Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».
Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 79, 81, 89, 263-264 ЦПК України, суд
У позові відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду безпосередньо або через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви на його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, передбаченому ст.354 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ст.354 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складений 09.04.2019 року.

Суддя С. В. Шевченко