ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3701/19 Справа № 213/153/17 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічного акціонерного товариства "Південний гирничо-збагачувальний комбінат",

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гирничо-збагачувальний комбінат" на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2018 року, ухваленого суддею Алексєєвим О.В. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Південний гирничо-збагачувальний комбінат", ( надалі - ПАТ «ПівдГЗК») про про стягнення моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював на підприємстві відповідача з 09 грудня 1991 року до 21 серпня 2013 року на різних роботах. 24 грудня 1996 року у робочий час при виконанні трудових обов'язків йому заподіяно трудове каліцтво, про шо складений акт Н-1 за №22 від 27 грудня 1996 року. За висновком МСЕК від 19 березня 1997 року встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 10% первинно, та в подальшому безстроково. Посилаючись, що постійно відчуває біль, оніміння, порушено звичайний ритм його життя, стан здоров'я не може бути відновлений, просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача ПАТ «ПівдГЗК» 160000 грн., без урахування податків з доходів фізичних осіб.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2018 року позов задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_1. з ПАТ «ПівдГЗК» у відшкодування моральної шкоди 16000грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідач ПАТ "Південний гирничо-збагачувальний комбінат" посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1. в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що Актом про нещасний випадок встановлена вина потерпілого, що виключає обов'язок відшкодовувати завдану позивачу шкоду. Також зазначає, що в акті прізвище потерпілого зазначено Кондрык, що не відповідає прізвищу позивача. Крім того, зазначає, що до правовідносин, що виникли між сторонами підлягає застосуванню законодавство, що діяло на час вперше встановленню позивачу стійкої втрати працездатності.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому клопотання ПАТ «ПівдГЗК» про розгляд справи в загальному провадженні із викликом сторін задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, наданих на них відзивів, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці, позивач ОСОБА_1 з 09 грудня 1991 року до 21 серпня 2013 року працював на підприємстві відповідача, звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.5).

Як видно із Акту Н-1 за №22 від 27 грудня 1996 року позивач при виконанні трудових обов'язків 24 грудня 1996 року отримав трудове каліцтво (а.с.6-7).

Згідно акту розслідування нещасного випадку № 2 від 27 грудня 1996 року, проведено розслідування, в результаті якого встановлено, що каліцтво позивача виникло через дію рухаючих механізмів, з вини крановщика ОСОБА_2 та потерпілого ОСОБА_1, який працював стропальником (а.с.7).

За висновком ЛТЕК від 19 березня 1997 року позивачу ОСОБА_1 встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 10% первинно на термін з 04 березня 1997 року до 01 березня 1999 року. В подальшому втрата працездатності у розмірі 10% встановлена безстроково. (а.с.8).

Відповідно до наданих позивачем виписних епікризів та довідок медичних закладів, він тривалий час знаходилася на лікуванні з приводу травми, отриманої у зв'язку із нещасним випадком на виробництві (а. с. 13-16).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги та відшкодування йому моральної шкоди відповідачем, через отримане трудове каліцтво під час виконання посадових обов'язків на підприємстві відповідача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов'язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров'я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров'ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров'ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров'я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено 10% втрати професійної працездатності у березні 1997 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров'я внаслідок трудового каліцтва, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18615,00 грн., а максимальний 744600,00 грн.

З огляду на те, що мінімально гарантований розмір моральної шкоди позивачу становить 18615 грн., проте згідно положення ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог, судом визначений розмір моральної шкоди в межах заявлених позовних вимог.

Порушення відповідачем положень ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов'язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено актом розслідування нещасного випадку на виробництві, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу є необґрунтованими.

Спростовуються й доводи представника відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим професійним захворюванням встановлений та доведений матеріалами справи.

Так, позивач вимушений проходити курс лікування та періодичні обстеження, переносить фізичний біль, стан його здоров'я не може бути відновлений, що завдає моральних страждань, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, отримане професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Судом вірно встановлено порушення ПАТ "Південний гирничо-збагачувальний комбінат" норм трудового законодавства, в частині забезпечення безпечних умов праці, що призвело до отримання позивачем трудового каліцтва та втрати професійної працездатності, а тому саме на роботодавця покладається обов'язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що актом встановлено вину позивача в отримані трудового каліцтва, не може виключати відповідальність відповідача, оскільки у п.13 цього акту зазначено, що крім позивача також порушено інструкцію з техніки безпеки крановщиком ОСОБА_2, як працівником ПАТ "ПівдГЗК».

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода через отримане трудове каліцтво під час його роботи на підприємстві відповідач, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з кожного з відповідачів на користь позивача, який визначено без повного урахування положення п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Розмір моральної шкоди позивачу визначено менше найнижчого рівня її відшкодування, в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в сумі 16000 грн.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача, що прізвище в акті розслідування нещасного випадку ОСОБА_1 зазначено російською мовою невірно, що не спростовує факт праці позивача на підприємстві відповідача та доведений іншими матеріалами справи, які в сукупності підтверджують фактичні обставини отриманого позивачем трудового каліцтва.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гирничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2018 року,залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: