ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2565/19 Справа № 181/699/17 Суддя у 1-й інстанції - Гончаренко О. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області

на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення строку звернення до суду та визнання права на земельну частку (пай), -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення строку звернення до суду та визнання права на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що в 1995 році було реорганізовано радгосп ім. Петровського Межівського району Дніпропетровської області в КСП ім. Петровського. Позивачка разом з іншими пенсіонерами та працівниками вступила в члени КСП ім. Петровського Межівського району Дніпропетровської області, однак, на відміну від інших, їй не видали сертифікат на право на земельну частку (пай). Як пояснював директор КСП ім. Петровського, причиною не виготовлення сертифікату є те, що вона не прийнята до членів радгоспу ім. Петровського, тому нікуди звернень більше не було. 24.07.2017 року позивачці стало відомо про те, що вона є у списку членів КСП ім. Петровського, а ненадання правдивих відомостей про її членство в даному господарстві являється причиною пропуску строку для відновлення порушеного права.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: поновити їй строк звернення до суду; визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 10,78 га у землі бувшого КСП ім. Петровського, яка розташована та території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 28.08.2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 10,78 га у землі бувшого КСП ім. Петровського, що розташована та території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, який встановлений для члена колективного сільськогосподарського підприємства «ім.Петровського» с. Зоряне, Межівського району, Дніпропетровської області.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, апелянт посилається на те, що до участі у справі не залучено в якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, що позбавило його можливості своєчасно встановити факт наявності вказаного рішення та оскаржити його з метою захисту інтересів держави.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що Державним актом на право колективної власності на землю серії ДП МЖ № 014 підтверджується, що 12.11.1998 року його видано КСП ім. Петровського Межівського району з передачею 16230,1 га землі у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва, відповідно до рішення Межівської районної ради народних депутатів від 27.06.1997 року № 172-XIX/XXII, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 16.

Додатком №1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП МЖ № 014 підтверджується, що до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства внесено, серед інших, ОСОБА_1 під № 771.

Згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ДН-МЕ-VIII № 322, виданого Зорянською сільською радою 27.12.2004 року, ОСОБА_1 має право на пайовий фонд майна ТОВ «АФ ім.Петровського» с. Зоряне відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 22.01.2000 року.

Згідно листа відділу Держгеокадастру у Межівському районі Дніпропетровської області № 332 від 19.08.2017 року, в списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП МЖ № 014, виданого 12.11.1998 року КСП ім. Петровського Межівського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 значиться під № 771. В книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП ім. Петровського Межівського району Дніпропетровської області прізвище позивачки не значиться. Середній розмір паю на території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області складає 10,78 ум.кад.га.

Архівною довідкою Межівської РДА № Г-13 від 22.01.2017 року підтверджується, що КСП ім. Петровського реорганізовано в ТОВ "Веселка" 27.04.2000 року (протокол № 3 загальних зборів членів КСП ім. Петровського від 27.04.2000 року). Протокол загальних зборів радгоспу ім. Петровського та КСП ім. Петровського за 1995-2000 роки на державне зберігання до архівного відділу Межівської РДА не надходили.

Довідкою, виданою виконкомом Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області № 102 від 15.08.2017 року, підтверджується, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1

Позивачка, вважаючи себе членом КСП ім. Петровського, не намагалася реалізувати своє майнове право в речове протягом всього часу з моменту розпаювання і до звернення до відповідача, дізналася про неможливість виготовлення сертифікату на право на земельну частку (пай) лише у 2017 році.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 включено до списків - членів КСП, що додається до Державного акту, підтверджено, що вона була членом, цей факт не було спростовано зі сторони відповідача.

Відповідно до ст. 5 ЗК України від 18.12.1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Площа земель, що передаються у колективну власність, становить різницю між загальною площею земель, що знаходяться у віданні відповідної Ради і площею земель, які залишаються у державній власності (землі запасу, лісовий фонд, водний фонд, резервний фонд тощо) і у власності громадян.

Сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього Кодексу належала господарствам, залишається за ними на умовах постійного користування. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком - списки громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.

Зі змісту наведеного убачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом.

Згідно з ч.1 ст. 1, ст. 5 Закону України від 14.02.1992 року № 2114 "Про колективне сільськогосподарське підприємство" членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об'єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу зі складу його членів. Таким чином, членство у вказаному підприємстві не виникає автоматично на підставі трудових відносин, воно може виникнути після проявлення волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу

Відповідно до п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 "Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільсько-господарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2014 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено судам, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта,у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право позивачки на отримання земельної частки пай порушено, про що вона дізналася лише у 2017 році, тому зазначене право підлягає захисту в суді. Також, суд вважав встановленим факт членства позивачки у КСП ім. Петровського, враховуючи те, що її ім'я є в додатку до Державного акту на право колективної власності на землю зазначеного КСП.

Однак, такий висновок суду є передчасним з огляду на те, що у порушення вимог ст. 130 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження, судом першої інстанції не було вирішено питання щодо складу осіб, які братимуть участь у справі, чим порушено норми процесуального права при вирішенні зазначеного спору.

Згідно ч.1 ст. 17 ЗК України, у редакції 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

01 січня 2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України. Відповідно до п.1 ст. 116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Нормами п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у ст. 122 ЗК України, саме районі державні адміністрації з 01.01.2002 року до 31.12.2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06.09.2012 року № 5245- VI "Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01.01.2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно п.3 Прикінцевих та Перехідних Положень згаданого Закону, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 нього розділу.

Також, згаданим Законом внесені зміни до ст. 122 ЗК України, якою визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок.

Згідно ч.4 даної статті (із внесеними змінами) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

У відповідності до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, Головне управління є територіальним органом Держгеокадастру.

Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Дніпропетровської області.

Отже, з 01.01.2013 року, з набуттям чинності змін до Земельного кодексу України, передачу у власність чи користування земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Дніпропетровської області (за межами населеного пункту) здійснює Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз.4 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних справ" судам роз'яснено, що позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Судом не враховано, що розпорядником земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, після внесення змін до ЗК України, є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке не було залучено до участі у даній справі. Тому, на думку колегії суддів, прийняття судового рішення у даній справі стосується його прав, свобод, інтересів та обов'язків, як розпорядника даного нерухомого майна.

Поряд з цим, відповідачем у справі визначено Межівську районну державну адміністрацію Дніпропетровської області, яка не є розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Стаття 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження, передбачає, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Близький за змістом припис закріплений і в частині першій статті 51 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12.06.2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснив, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Суд вказаними роз'ясненнями не керувався і в порушення вимог ст.ст. 10, 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження, не роз'яснив позивачці наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі належного відповідача.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Судом не було взято до уваги, що розпорядник землі змінився, а тому Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повинно приймати участь у справі в якості співвідповідача, поряд з КСП, сільськогосподарські кооперативи ( при наявності їх чи їх правонаступників), районною державною адміністрацією, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, тому що рішення по справі може вплинути на його права.

Розгляд справи з неналежним відповідачем або за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті.

Оскільки позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема без залучення до участі у справі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, як розпорядника землею, яка перебуває у державній власності, вирішення даного спору в цілому (враховуючи специфіку спірних правовідносин) без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.

Відтак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз.5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 960,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2017 року - скасувати та постановити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення строку звернення до суду та визнання права на земельну частку (пай) - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір в розмірі 960,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко