Номер провадження 2/754/1877/19 Справа №754/8589/18
08 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді - Панченко О.М.
при секретарі - Табачук Д.О.
у відсутності сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП та стягнення моральної шкоди,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП та стягнення моральної шкоди
Позовні вимоги, з урахуванням остаточних уточнень, обґрунтовано наступним.
10.10.2017 року Відповідач, о 17 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем Мерседес д/н НОМЕР_9 по вул. Бальзака у м. Києві, в стані алкогольного сп'яніння не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з належним йому автомобілем Фольксваген Пассат д/н НОМЕР_10 під його керуванням, який зупинився попереду, що призвело до отримання його автомобілем механічних пошкоджень, зазначених в схемі ДТП. Внаслідок чого йому було завдано матеріальних збитків на суму 71 327,03 грн.Деснянським районним судом м. Києва було встановлено, що відповідач своїми діями вчинив адміністративне правопорушення,передбачене ст. 124 та ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.Моторним (транспортним) страховим бюро України йому було відшкодовано шкоду в розмірі 6 000,00 грн. 29.12.2017 року викладені факти та обставини Деснянським районним судом м. Києва були встановлені у судовому засіданні в ході адміністративного провадження вина відповідача була встановлена та він за скоєне ДТП був притягнутий до адміністративної відповідальності.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року відкрито провадження по справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.48-49).
Зазначив, що також Позивач заявив вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 14 096.00 грн., яку обґрунтовано нервовим стресом. Водночас ним не надано жодних доказів на підтвердження завданої моральної шкоди, не обґрунтовано, чим саме він керувався, визначаючи саме такий спосіб розрахунку. Більш того, сам Позивач зазначає про відсутність у нього доказів понесених моральних втрат.Вважає, що хоча його страховий поліс і покриває шкоду, завдану здоров'ю потерпілого, проте, Позивач не надав жодних належних і допустимих доказів заподіяння йому такої шкоди.
Крім того, звернув увагу суду на наступне. Відповідно до наданого Позивачем Звіту № 5970/10/17 від 17.10.2017 року про оцінку транспортного засобу, ринкова вартість його автомобіля на момент пошкодження складала 71 327,03 грн., вартість відновлювального ремонту становить 150 003,58 грн. Дата виготовлення транспортного засобу - 26.08.1992 року. Строк експлуатації від дати виготовлення до дати оцінки складає 25,104 років (301,2 місяців). Вважає позовні вимоги ОСОБА_4 необґрунтованими з наступних підстав. 31.07.2017 року між ним та ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ» було укладено договір про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що доказом чого є відповідний страховий поліс № АМ/1375882. Отже, зазначає, що на момент скоєння ДТП його цивільно-правова відповідальність було належним чином застраховано в ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ». Позивачу було достеменно відомо про цей факт, оскільки він надав Позивачу свій страховий поліс одразу після ДТП, і він його сфотографував на свій телефон. На підставі викладного, посилаючись на норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЦПК України вважає, що належним відповідачем по справі має бути ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ». Крім того, Відповідач у своєму Відзиві на позовну заяву зазначив, що враховуючи висновки Звіту №5970/10/17 від 17.10.2017 року, автомобіль Позивача є фізично знищеним, оскільки вартість його відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість до ДТП. У зв'язку із цим відшкодуванню підлягає різниця між вартістю автомобілю до та після ДТП.
На підставі викладеного, Відповідач просить суд відмовити Позивачу в задоволені його позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (протокольна ухвала) від 25 лютого 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.95-96).
Позивач, до початку судового засідання, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, не заперечував щодо заочного порядку розгляду справи (а.с.99).
Відповідач до судового засідання не з'явився. Відповідачам надіслана судова повістка відповідно до вимог ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Причини неявки суд не повідомляв.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачів на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК Українифіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
За вимогами Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Судом об'єктивно встановлено, що ОСОБА_2 10.10.2017 року о 17 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем Мерседес д/н НОМЕР_1 по вул. Бальзака у м. Києві у стані алкогольного сп'яніння, не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем Фольксваген Пассат д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1, який зупинився попереду, що призвело до отримання автомобілем механічних пошкоджень. Огляд на стан сп'яніння ОСОБА_2 порушив п. 2.9 (а), 2.3 (б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху та скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КаАП України.
Постанова суду від 29 грудня 2017 року не оскаржувалась та набрала законної сили.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Деснянського районного суду м. Києва від 29 грудня 2017 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до якої відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП.

Отже, з огляду на викладене вина відповідача ОСОБА_2 у скоєній дорожньо транспортній пригоді є доведеною.

Згідно Полісу №АМ/1375882 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 31.07.2017 року - цивільно-правова відповідальності власника наземного транспортного засобу «Mersedes-Benz», державний номерний знак НОМЕР_3, страхувальник ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ «Європейський Страховий Союз». Строк дії з 31.07.2017 року до 31.07.2018 року (а.с.67).

Згідно Звіту №5970/10/17 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля НОМЕР_4, здійсненого суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №728/16 від 26.09.2016 року), оцінювач Гастуляк Борис Петрович, в результаті виконання оцінки встановлено - вартість матеріального збитку завданого власнику легкового автомобіля НОМЕР_4 в результаті його пошкодження складає 71 327,03 грн. (а.с.12-35).

Судом встановлено, що Позивач ОСОБА_1 звертався до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з заявою щодо відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), яка мала місце 10.10.2017 року о 17:30 год. за участю транспортного засобу Volkswagenреєстраційний номер НОМЕР_5.

Так листом від 24.05.2017 року МТСБУ повідомило ОСОБА_1 про прийняте рішення за його заявою. Так, відповідно до порядку проведення гарантійних внесків страховиків до фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах шляхом врегулювання страхових випадків, приймаючі до уваги граничні суми затверджені рішенням Президії МТСБУ від 22.03.2018 року, протокол №418/2018 МТСБУ прийняло рішення про виплату ОСОБА_1 відшкодування шкоди в розмірі 6 000,00 грн. (а.с.4).

Позивач в своїй позовній заяві просить стягнути з Відповідача ОСОБА_2 65 327,03 грн. (71 327,03 грн. -6000,00 грн. = 65 327,03 грн.)

Також позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 14096,00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно приписів ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Постанова Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдання шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Крім того, відповідно до п.6 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі в тексті - Постанова) особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Пунктом 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Разом з тим, суд критично оцінює доводи сторони Відповідача про те, що саме ПрАТ«Європейський Страховий Союз» є належним відповідачем по справі та зазначає, що та обставина, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована, не означає, що саме страховик повинен відшкодувати завдану шкоду, і це не звільняє Відповідача від відшкодування завданої в результаті ДТП шкоди, оскільки особа здійснює своє права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК України ).

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не має права відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: у справі №6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, у справі №6-725цс16 від 14 вересня 2016 року, а також правовій позиції Верховного суду України викладеній у постанові від 14.02.2018 року у справі №344/10730/15-ц (провадження №61-5079св18) та постанові від 14.02.2018 року по справі №344/7069/15-ц (провадження № 61-2315св18).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про Практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відшкодування збитків повинно здійснюватись винною особою відповідно до реальної вартості втраченого майна.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Зважаючи на наведене та враховуючи, що в ході розгляду справи судом встановлено, що водієм автомобіля марки «Mersedes-Benz», державний номерний знак НОМЕР_11 момент його зіткнення із належним позивачу автомобілем НОМЕР_6 був Відповідач ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з Відповідача на користь позивачки шкоди, завданої в результаті ДТП, яка мала місце 10.10.2017 року.

Стосовно відшкодування моральної шкоди, то ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, позивачем має бути доведено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, а також встановлені в судовому засіданні обставини, які підтверджують факт пошкодження майна позивача в ДТП, завдання йому збитків, неможливості користуватися своїм майном, а також підтверджують факт відмови відповідача від добровільного відшкодування позивачеві завданих збитків, що свідчить про порушення його права власності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення його позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, в розмірі 10 000 грн., що відповідає вимогам розумності і справедливості.

Враховуючи викладене, суд вважає встановленим в судовому засіданні заподіяння позивачу моральної шкоди, через пошкодження його майна, зміну нормального перебігу його життя, та психологічних переживань, з врахуванням глибини моральних та душевних стражданнях позивача, тривалості цих страждань, їх характер, характеру правопорушення допущеного відповідачем, а тому при визначенні розміру відшкодування, керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення його позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, в розмірі 10 000 грн., що відповідає вимогам розумності і справедливості.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що з вини відповідача було пошкоджено в ДТП транспортний засіб позивача, а також нездійснення страхової виплати для відшкодування матеріальної шкоди позивачу, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 794,23 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 22,23, 386, 1166, 1187ЦК України, ст.ст.2,81,258,259,263-265,268, 273,274,282-284,289 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_7) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_8) 65327,03 грн. у якості відшкодування матеріальних збитків,10 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, а також 794,23 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: