Провадження № 2/761/1440/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

28 березня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в заочному порядку в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» про розірвання трудового договору та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» (далі - відповідач) з даним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з липня 2008 року працює заступником начальника відділу ліку та обігу полісів ОСЦПВ ПрАТ «Європейський Страховий Союз». Наказом №64-1-К від 18 травня 2015 р. позивачу була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Напередодні виходу на роботу із відпустки по догляду за дитиною у березні 2018 року позивач пішла за останнім відомим мені місцезнаходженням відповідача, де раніше працювала, щоб попередити про свій вихід на роботу з 22.03.2018 р., проте за даною адресою офісу не існувало. Дізнавшись із інформації, що міститься в реєстрі, юридичну адресу відповідача, 20 березня 2018 року нею був відправлений цінний лист із описом із повідомленням про вручення про те, що в зв'язку із тим, що 22.03.2018 року, закінчується термін відпустки до догляду за дитиною, ОСОБА_2 готова приступити до виконання своїх посадових обов'язків. Також повідомила, що у разі неможливості подальшого працевлаштування у зв'язку із можливою реорганізацією підприємства, надасть свою згоду на подальше звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказаний лист був повернутий через закінчення терміну зберігання.

На думку позивача, відповідачем були порушені її трудові права, кільки в даний час вона не може приступити до виконання своїх трудових обов'язків, їй невідоме фактичне місцезнаходження відповідача та позбавлена можливості отримувати свою заробітну плату, повідомлень щодо звільнення роботодавцем не надходило, трудова книжка знаходиться у відповідача, що унеможливлює подальше працевлаштування.

Таким чином, позивач досі юридично працевлаштована у відповідача, проте останній чинить перешкоди у моєму допуску до робочого місця, в зв'язку із чим виникає вимушений прогул.

Враховуючи численні порушення відповідачем трудових прав позивача, остання вважає за можливе припинити з 01.06.2018 р. трудовий договір із відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України через порушення роботодавцем законодавства про працю.

На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що їй має бути також виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2018 року (дата, коли позивач фактично мала вийти на роботу) по 01.06.2018 року (дата подання позову), а також вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку.

26.03.2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява від позивача про зміну предмету позову, у якій остання вказує, що з метою позасудового вирішення даного трудового спору та погодження із відповідачем дати звільнення, була направлена на адресу відповідача заява про звільнення з 07 лютого 2019 року із вимогою про розрахунок, яка повернута через закінчення терміну зберігання листа.

Тому позивач, з урахуванням заяви пр. зміну предмету позову від 26.03.2019 року просила суд:

1.розірвати трудовий договір між ОСОБА_2 та Приватним акціонерним товариством " Європейський страховий союз " з 07 лютого 2019 року, на підставі ст.38 ч.3 КЗпП України;

2.стягнути з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 березня 2018 року по 07 лютого 2019 року у розмірі 42 560,18 грн., суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 3-місячного заробітку у розмірі 12 519,00 грн., а всього 55 079,18 грн.;

3.стягнути з відповідача витрати сплаченого позивачем судового збору.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися до суду без вручення відповідачу з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідками Укрпошти, форма 20.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.

Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 07.06.2018 у справі відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 28.03.2019 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову від 26.03.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення позивача, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що наказом №64-1-К від 18 травня 2015 року ОСОБА_2, заступнику начальника відділу обліку та обігу полісів ПрАТ «Європейський Страховий Союз» надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18 травня 2015 року по 22 березня 2018 року (а.с. 10).

21 березня 2018 року ОСОБА_2 направила до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» лист від 20 березня 2018 року про те, що в зв'язку із тим, що 22.03.2018 року, закінчується термін відпустки до догляду за дитиною, ОСОБА_2 готова приступити до виконання своїх посадових обов'язків. Також повідомила, що у разі неможливості подальшого працевлаштування у зв'язку із можливою реорганізацією підприємства, надасть свою згоду на подальше звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказаний лист повернувся позивачу із зазначенням працівника поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Статтею 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чин іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч. 1, 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника(ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП).

Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю Україн и, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток..

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги не вказує та не обґрунтовує належними та допустимими доказами, в чому полягає не виконання відповідачем законодавства про працю, яке б слугувало підставою для розірвання трудового договору з ініціативи працівника та в подальшому підставою для виплати вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також позивачем не доведено неможливості приступити до виконання своїх трудових обов'язків у зв'язку з відсутністю відповідача за юридичною адресою, адже докази таких обставин матеріали справи не містять.

Твердження позивача про те, що відповідач чинить перешкоди у її допуску до робочого місця, у зв'язку з чим виникає вимушений прогул, суд оцінює критично, адже окремого наказу про допуск її до виконання посадових обов'язків у зв'язку з виходом із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не надано.

З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП України, стягнення коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу і вихідної допомоги, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 38, 44, 47, 115 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273 - 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та стягнення коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу і вихідної допомоги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_2, адреса проживання АДРЕСА_1

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз», , адреса знаходження м.Київ, вул.А.Туполєва, 18В, офіс 4.

Суддя: А.А.Осаулов

Повний текст рішення складено 02.04.2019 року.