КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/5189/18
Провадження № 2/488/656/19 р.
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
11.03.2019 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,
при секретарі Тузові Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку,-
У листопаді 2018 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом, в якому просять визнати за ними право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0.1000 гектарів, що розташована за адресою: м. Миколаїв, вулиця Лиманська, № 25.
В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що вони є власниками житлового будинку № 25 з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0.1000 га, за адресою: м. Миколаїв, вулиця Лиманська, на підставі договору міни № 535 від 27.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27.02.2003 р, зареєстрований в реєстрі за № 535, зареєстрований у Миколаївському МБТІ за N9 137782.
На теперішній час позивачі мають намір розпорядитися належним їм на праві спільній сумісній власності майном, однак не можуть це зробити, оскільки, при посвідченні вищевказаного договору міни не було вирішено питання про перехід права власності на земельну ділянку до нових власників.
В судове засідання позивачі не з'явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча судом про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином, через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України.
Враховуючи викладене, та зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів.
Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Договір міни був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27.02.2003 р., зареєстрований в реєстрі за № 535, зареєстрований у Миколаївському МБТІ за N9 137782 (а.с.4-5). Разом із цим, при укладанні вказаного договору міни земельну ділянку не зазначили у договорі, а просто відбулася фактична передача речі та передача правовстановлюючого документа - Державного акту про право приватної власності на землю.
За змістом статті 377 Цивільного кодексу України, частини першої та другої статті 120 Земельного Кодексу, які діють на даний час, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За ними визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК у поєднанні з нормою статті 125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Таким чином, аналіз змісту норм статті 120 ЗК та статті 377 ЦК у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Саме таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року № 253цс16.
Отже в такому випадку діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом частини другої статті 16 ЦК, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.
В свою чергу стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3, право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0.1000 гектарів, що розташована за адресою: м. Миколаїв, вулиця Лиманська, № 25.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Позивач:ОСОБА_2, паспорт: ЕР 446837, виданий Корабельним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, РНОКПП: НОМЕР_1, адреса: м. Миколаїв, вул. Гагаріна, 128.
Позивач: ОСОБА_3, паспорт: ЕО 021026, виданий Корабельним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, РНОКПП:НОМЕР_2, адреса: м. Миколаїв, вул. Лиманська, 25.
Відповідач: ОСОБА_4, остання відома адреса: АДРЕСА_1.
Суддя Л.І. Селіщева