справа № 489/6165/18 провадження №2/489/263/19
РІШЕННЯ

Іменем України

08 квітня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Коденко К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок сплачених коштів по кредитному зобов`язанню, визнання основного кредитного зобов`язання виконаним та припиненим, визнання припиненими договорів поруки та іпотечного договору

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати недійсними пункти 4.3, 6.1 кредитної угоди від 22.09.2008, пункт 4.9 договору траншу № 1-26МГ/2008 від 24.09.2008 і окремі пункти додаткових договорів від 12.03.2013 та відповідно недійсними дії відповідача стосовно встановлення пені у 0,2 % та підвищеної процентної ставки у 40 процентів, так як вони суперечать законодавству як на момент укладення, так і виконання споживчого договору;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених ним коштів по кредитному зобов`язанню від 20.10.2008 по 29.03.2013 з урахуванням вимог пункту 4 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з вирахуванням сплачених коштів за період з 28.03.2013 по 13.02.2016, та повернути зайво сплачені кошти;

- визнати виконаними та припиненими основні кредитні зобов`язання від 22.09.2008 по 20.09.2018;

- визнати припиненими, у зв`язку з виконанням основного зобов`язання, догори поруки від 12.03.2013, укладені між відповідачем та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , а також договір іпотеки ВКТ № 863604 від 23.09.2008, укладений між відповідачем та ОСОБА_3 , із зобов`язанням відповідача здійснити дії пов`язані із внесенням відповідних відомостей до державного реєстру про припинення іпотеки.

Як на підставу позовних вимог вказав, що згідно кредитної угоди № 26МГ/2008 від 22.09.2008 та договору траншу № 1-26МГ/2008 від 24.09.2008 між сторонами були підписані загальні умови та порядок надання відповідачем кредиту позивачу. Зокрема, пунктом 1.4 кредитної угоди встановлено, що метою кредиту є споживчі цілі, а кредит надається окремими сумами - траншами, розмір яких оговорюється в договорі про видачу траншу. Кожний договір про видачу траншу є невід`ємною частиною кредитної угоди. Видача траншів здійснюється після підписання договору про видачу траншу, на строк і на умовах, передбачених в кредитній угоді. В свою чергу, позивач зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти і винагороду в строки, встановлені в кредитній угоді та договорі про видачу траншу. Строк повернення кредиту до 20.09.2018.

Пунктом 6.1 кредитної угоди передбачено, що за порушення позивачем обов`язків передбачених пунктами 1.3, 2.2.2, 2.2.3, 2.3.1, 2.3.3, 2.4.1, 4.1 - 4.6 кредитної угоди та пунктів 4.1 - 4.6 договору траншу, позивач за кожне порушення цих пунктів зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивач вважає, що пункт 6.1 кредитної угоди грубо порушує частину 5 статті 11 та пункт 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до нього умови, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу як споживача. У зв`язку із чим, ці умови кредитного договору є несправедливими, що є підставою для визнання цього пункту недійсним.

Встановивши в пункті 6.1 кредитної угоди пеню у розмірі 0,2 % (0,2%*365=73 % річних) відповідач перевищив розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, яка явно є завищеною та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, які викладені в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 у справі № 6-80цс13 та 16.09.2015 у справі № 6-12674св15, а також постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 487/7824/15-ц.

Пунктами 2.3.1, 2.3.2 кредитної угоди відповідач має право збільшувати, зменшувати розмір процентної ставки, попередивши позичальника письмово за 20 днів з одночасним направленням письмового повідомлення про зміну процентної ставки із зміненим графіком погашення кредиту, процентів та винагород з урахуванням нової процентної ставки.

Пунктом 4.3 кредитної угоди передбачено, що при порушенні позивачем обов`язків по погашенню кредиту, які передбачені пунктами 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 кредитної угоди та пунктами 1.3, 2.2.3 договору траншу, він сплачує відповідачу підвищені проценти у розмірі 40 процентів річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Аналогічні умови передбачені пунктом 4.9 договору траншу.

На думку позивача, виходячи з тлумачення Конституційного Суду України сторони при виконанні споживчого кредитування мали керуватися вимогами частин 4 - 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, відповідач дізнавшись про порушення позивачем умов договору під час їх виконання, які передбачені пунктами 4.3 кредитної угоди та пунктом 4.9 договору траншу, перед тим як збільшити річну процентну ставку з 18 до 40 процентів зобов`язаний був в першу чергу керуватися положеннями абзацу 4 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме направити споживачу письмове повідомлення протягом семи календарних днів з дати зміни процентів.

Між тим, ніяких письмових повідомлень про зміну відсоткової ставки в момент виконання кредитної угоди, а саме за період з 22.09.2008 (момент укладення угоди) по 12.03.2013 (момент укладення додаткового кредитного договору № 1 до кредитної угоди) позивач від відповідача не отримував, так само як не отримував зміненого графіку погашення кредиту, процентів та винагород з урахуванням нової процентної ставки.

Тому, така зміна відсоткової ставки в силу частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсною. Як наслідок, здійснені позивачем незаконні платежі за новою процентною ставкою підлягають перерахунку, як і вся заборгованість, а пункт 4.3 кредитної угоди та пункт4.9 договору траншу визнанню недійсними.

Визнанню недійсними також підлягають пункти 1.1, 1.2 додаткового договору № 1 від 12.03.2013 до договору про видачу траншу № 1 - 26МГ/2008 від 22.09.2008, а також пункт А.2 додаткового договору № 1 від 12.03.2013 до кредитної угоди, так як вказані пункти були укладені без врахування та всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

На думку позивача, реструктуризація заборгованості та зміна валюти споживчого кредиту 12.03.2013 мала відбутися відповідно до приписів частини 2 статті 627 ЦК України щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів та імперативних вимог пункту 4 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а не з порушенням законодавства, яке мало законну дію на момент укладення додаткових договорів.

У зв`язку із цим, здійснена 12.03.2013 реструктуризація заборгованості та зміна валюти споживчого кредиту без урахування вимог Закону України «Про захист пав споживачів» є несправедливою істотною умовою в додаткових договорах для позивача, що на думку останнього є підставою для визнання пунктів А.2, 1.1, 1.2 додаткових договорів від 12.03.2013 недійсними та здійснення відповідачем перерахунку заборгованості.

В обґрунтування вимоги в частині перерахунку заборгованість позивач вказав, що виходячи з виписки за період з 22.09.2008 по 29.03.2013 він сплатив відповідачу до підписання додаткових договорів від 12.03.2013 68184,40 дол. США з врахуванням 1080,00 дол.США за відкриття позичкового рахунку, яка визнана незаконною рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.07.2018 у справі № 489/4050/17 та рішення цього суду від 27.03.2017 у справі № 489/473/16-ц.

За його розрахунком за період з 20.10.2008 по 20.09.2013 реальна заборгованість перед відповідачем склала 14229,91 дол. США (82414,31 - 68184,40), яка з врахуванням вимог частини 2 статті 625 ЦК України та пункту 4 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при зміні валюти зобов`язання мала бути розрахована по курсу Національного банку України на момент укладення кредитної угоди, який дорівнював 4,85 гривні = 1 долару США.

У зв`язку із цим, реальна кредиторська заборгованість позивача на момент укладення додаткових договорів від 12.03.2013 мала становити 69015,06 грн. (14229,91 * 4,85), а не як зазначено в пункті А.2 додаткового договору - 152922,17 грн.

Фактично, за час дії додаткових угод, позивач сплатив відповідачу значну суму коштів в національній валюті, яка відповідно до виписки № 2598053 від 27.02.2016 становить 112134,03 грн., тобто переплата коштів по кредиту склала 43118,97 грн.

Виходячи з викладеного, позивач вважає, що взяті ним основні зобов`язання за кредитною угодою, договорі траншу та додаткових угодах виконано у повному обсязі, а тому такі зобов`язання вважаються припиненими. Відповідно, припиненими є зобов`язання за договорами поруки та іпотечним договором.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що позивач не повідомив суд про те, що Ленінським районним судом міста Миколаєва було розглянуто справу № 489/473/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та інших (поручителів) про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та додатковими угодами до нього та одночасно розглянуто зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору з підстав невідповідності його умовам статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За результатами розгляду вказаної справи рішенням суду від 27.03.2017 позов банку задоволено частково, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Вказане рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. Крім того, Ленінським районним судом міста Миколаєва розглянуто справу № 489/4050/17 за позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів та визнання окремих положень договору недійсним. У задоволені якого відмовлено через те, що позивач звернувся до суду після спливу строків позовної давності, яке також залишено без змін судами вищих інстанцій.

З аналізу вказаних судових рішень та позовних вимог, що викладені у даній позовній заяві видно, що позивач намагається здійснити ревізію обставин та фактів встановлених судами під час розгляду вищевказаних справ та ухилитися від виконання обов`язку з повернення кредиту.

У той же час судовими рішеннями по справі № 489/473/16-ц встановлено, що умови договору про отримання від винної сторони 40 % річних за користування траншем від залишку простроченої заборгованості у разі прострочення виконання зобов`язання відповідають вимогам законодавства України. Крім того, вказана умова була змінена під час укладення додаткових угод від 12.03.2013 та рішенням стягнуто заборгованість з урахуванням таких змін.

Стосовно несправедливо великого розміру пені 0,2 % річних, яку позивач вважає платою за банківську послугу, таке твердження є помилковим, оскільки це не плат за користування кредитними коштами, а один із видів неустойки, на меті якої спонукання сторони до належного виконання умов договору.

Із наведеними умовами позивач був належним чином ознайомлений та прийняв їх до виконання і починаючи з 2008 року вимог про незаконність розміру пені та процентів, що нараховуються на прострочену заборгованість, не заявляв.

Стосовно доводів позивача про невідповідність умов кредитного договору статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та рішенню Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011, а також введення його в оману відносно дійсного розміру заборгованості, яка існувала на дату укладення додаткових угод від 12.03.2013, то стягуючи суму боргу на користь банку, суд надав оцінку доказам, які підтверджували наявність боргу та його розмір і дійшов висновку про обґрунтованість вимог банку, а тому обставини стосовно наявності боргу і його розміру не підлягають доказуванню в силу частини 4 статті 82 ЦПК України.

Безпідставними є вимоги і в частині визнання недійсними умов додаткових договорів від 12.03.2013, оскільки як слідує з аналізу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» наведений в ній перелік шляхів реструктуризації заборгованості за кредитним договором не є вичерпним. Крім того, здійснюючи реструктуризацію боргу у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, є правом банку, а не його обов`язком. Правильність вказаної позиції підтверджується постановою Верховного Суду від 24.10.2018 по справі № 755/4578/17.

Крім того, спірний кредитний договір було укладено 26.07.2008, додаткові угоди до нього 12.03.2013, а з позовною заявою позивач звернувся до суду лише в жовтні 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в позові.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що в позовній заяві він вказав на наявність усіх судових рішень по спорам, які мали місце раніше між сторонами, а заявлені позовні вимоги не є тотожними вимогам, які були розглянуті судами в інших справах.

У судових рішеннях по справі № 489/473/16-ц немає підтвердження факту та доказів, що відповідач виконав вимоги щодо обов`язкового письмового попередження позивача у семиденний строк з дати зміни відсоткової ставки, яке передбачено абзацом 4 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суди не розглядали та не застосовували процедуру правомірності підвищення відповідачем процентної ставки, в т.ч. дії позивача щодо прийняття пропозиції відповідача про зміну процентної ставки. Така правова позиція позивача підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України, викладених у постановах від 12.09.2012 у справі № 6-57цс12, 30.11.2016 у справі № 6-82цс16, 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 761/37819/15-ц.

При розгляді справи № 489/473/16-ц суди застосовували дію статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» тільки до моменту укладення споживчого договору, без поширення на правовідносини, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, що не відповідає рішенню Конституційного Суду України.

Також позивач вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосована позовна давність з огляду на положення частини 5 статті 261 ЦК України, якими встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Крім того, правом на звернення до суду з позовом позивач скористався у травні 2016 року, подавши до Ленінського районного суду міста Миколаєва зустрічний позов до відповідача.

У письмових поясненнях на позовну заяву та відзив відповідача треті особи вказали на те, що погоджуються з позовними вимогами позивача та просили не брати до розгляду відзив відповідача.

08.04.2019, на виконання ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.12.2018 про забезпечення доказів, від відповідача надійшла заява в якій вказано, що за час дії кредитної угоди № 26МГ/2008 від 22.09.20108 банком не підвищувалася відсоткова ставка в порядку передбаченому пунктами 2.3.1, 2.3.2 кредитного договору. У даному випадку мала місце відкладальна обставина, передбачена частиною 1 статті 212 ЦК України. Так, згідно пункту 4.3 вказаної кредитної угоди відсоткова ставка 40 процентів річних застосовується лише у випадку допущення з боку позичальника прострочення кредиту і лише на суму такого прострочення, а направлення позичальнику повідомлення про зміну відсоткової ставки не передбачені ні умовами договору, ні чинним законодавством. Також не змінювався і графік погашення кредиту. У зв`язку із цим, жодних документів, які витребувано ухвалою суду не існує.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.10.2018 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 01.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 10.12.2018 відмовлено позивачу в забезпеченні позову.

Ухвалою суду від 10.12.2018 задоволено заяву позивача про забезпеченнядоказів.

Ухвалою суду від 10.12.2018 до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У судовому засіданні позивач та треті особи позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, просив справу розглядати за відсутності останнього, та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві.

Суд, вислухавши присутніх учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та встановивши фактичні обставини, дійшов наступного.

Згідно кредитної угоди №26МГ/2008 від 22.09.2008, укладеної між банком і ОСОБА_1 , її предметом є загальні умови та порядок надання банком кредиту позичальнику. Зокрема, метою кредиту є споживчі цілі (пункт 1.4), кредит надається окремими сумами - траншами, розмір яких оговорюється в договорі про видачу траншу, кожний договір про видачу траншу є невід`ємною частиною угоди. Видача траншів здійснюється після підписання договору про видачу траншу, на строк та на умовах передбачених в угоді. Позичальник зобов`язується повернути отриманий кредит, сплатити проценти і винагороду в строки передбачені встановлені угодою та договорами про видачу траншів. Строк повернення кредиту не пізніше 20.09.2018 і деталізується договорами про видачу траншів і графіками погашення кредиту, процентів і винагороди (розділ предмет угоди).

Банк зобов`язався надати кредит шляхом видачі готівки через касу у вигляді траншів кредиту, а позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредитів, процентів і винагороди в порядки та строки згідно графіків, які є невід`ємною частиною кожного договору про видачу траншів. За пунктами 3.1, 3.3 договору надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку у валюті - доларах. Позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені пунктами 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок НОМЕР_2, МФО326803, мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 608,32 долари США.

Відповідно до договору про видачу траншу №1-26МГ/2008 від 24.09.2008 ОСОБА_1 отримав транш кредиту в розмірі 54000,00 долари США.

Відповідно до пункту 4.3 кредитної угоди, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання щодо погашення кредиту, передбаченого пунктами 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 цієї угоди, а також пунктами 1.3, 2.2.3 договорів про видачу траншу, позичальник сплачує банку відсотки за користування траншем кредиту в розмірі 40 процентів річних від суми залишку непогашеного боргу.

Пунктом 6.1 цієї угоди передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених пунктами 2.2.2., 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 2.4.1, 4.1, 4.3, 4.4 цієї угоди, пунктами 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, строків повернення кредиту, передбачених пунктами 1.3, 2.2.3, 2.3.3 цієї угоди, пунктами 1.3, 2.2.3 договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, винагороди, передбаченої пунктами 4.5, 4.6 цієї угоди, а також пунктами 4.5, 4.6 договорів про видачу траншів, позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пені в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, коли кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату щоденного нарахування.

Згідно з пункту 4.9 договору про видачу траншу від 24.09.2008, при непогашенні траншу кредиту в строк, встановлений пунктами 1.3, 2.2.3 цього договору, а також пунктами 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 кредитної угоди №26МГ/2008 від 22.09.2008, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми траншу кредиту рахується простроченою, на залишок заборгованості за простроченою сумою траншу кредиту розрахунок відсотків здійснюється у відповідності з пунктом 4.3 дійсного договору з дня виникнення простроченої заборгованості.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.03.2017, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29.05.2017 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2017, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитним договором в сумі 195246,45 грн. та в солідарному порядку із ним з поручителів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з кожного самостійно, по 174503,54 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.07.2018 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів та визнання договорів в окремій частині недійсними відмовлено, оскільки позивач пропустив строк позовної давності. Постановою Апеляційного суду в Миколаївській області від 20.09.2018 вищевказане рішення суду залишено без змін.

Згідно зі статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частиною 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статей 215, 1048-1052, 1054-1055), статей 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як вбачається з пояснень позивача, останній як на підставу для задоволення своєї позовної вимоги в частині визнання недійсним пункту 6.1 угоди посилається на те, що встановлення такого розміру пені 0,2% (0,2%*365 днів=73% річних) перевищує розумну межу плати за послугу та є більше 50% вартості продукції.

Так, у відповідності до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень частини 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до статті 4 цього Закону є договір про надання кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що визначений у пункті 6.1 розмір підвищеної процентної ставки - 73 % річних (0,2 % х 365 днів = 73 %) перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною та не відповідає передбаченим у пункті 6 частини 1 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Таким чином, враховуючи правові позиції, які викладені в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 у справі № 6-80цс13 та 16.09.2015 у справі № 6-12674св15, можна дійти обґрунтованого висновку, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

За таких обставин, умови пункту 6.1 угоди є явно несправедливими по відношенню до боржника, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним пунктів 4.3 кредитної угоди та 4.9 договору про видачу траншу,то суд зазначає наступне.

Згідно із частинами першою і другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зі змісту наведених норм випливає висновок, що зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

При цьому однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит.

Відповідно до частини третьої статті 213 цього Кодексу при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

За визначенням статті 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення зобов`язання є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Виконання зобов`язання може бути забезпечене неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому договором або законом можуть бути встановленні інші види забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов`язання. За допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання. Неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов`язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

У даному випадку, в пунктах 4.3 кредитної угоди та 4.9 договору про видачу траншу від 24.09.2008 сторони пов`язали підвищення процентної ставки до 40 % з певною подією, а саме з порушення позичальником взятих на себе зобов`язань.

Таке підвищення процентної ставки є реакцією на порушення зобов`язань за договором і не може вважатися таким, що зумовлене збільшенням кредитного ризику, оскільки підвищення кредитного ризику - це ймовірна можливість виникнення ускладнень при виконанні договору, а в даному випадку йдеться про збільшення процентів внаслідок порушення договору.

Оскільки сторони не визначили зазначені проценти як відсотки від суми невиконаного, або неналежно виконаного, або несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, то правова природа таких відсотків не може тлумачитись як неустойка (штраф, пеня).

Разом з тим законодавством не заборонено встановлювати інші види забезпечення виконання зобов`язань, підстави сплати, правова форма та розмір яких визначаються договором або законом, а тому встановлення в договорі підвищених відсотків як санкції за користування кредитом понад визначений у договорі строк є забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором, яке передбачене домовленістю сторін і не суперечить законодавству (висновок Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі № 6-1964цс16).

Суд критично оцінює посилання позивача на порушення банком саме процедури підвищення процентної ставки (не надіслання позичальнику повідомлень про зімну процентної ставки), оскільки в пункті 2.3.1 додаткового договору №1 до кредитної угоди №26МГ/2008 від 22.09.2008 чітко окреслені випадки зміни саме відсоткової ставки та умови саме її зміни (зміна вартості кредитних ресурсів на ринку, зміна облікової ставки Національного банку України).

Підвищення відсотків, про які йдеться в наведених вище оспорюваних пунктах кредитного договору розуміє під собою інше поняття - інший вид забезпечення виконання договірних зобов`язань, процедура підвищення яких не передбачала, за угодою сторін, попереднього повідомлення про це позичальника, а фактично само собою має розумітися останнім внаслідок порушення ним умов кредитного договору.

Щодо вирішення позовних вимог в частині визнання недійсними пунктів 1.1, 1.2 додаткового договору № 1 від 12.03.2013 до договору про видачу траншу № 1 - 26МГ/2008 від 22.09.2008 та пункт А.2 додаткового договору № 1 від 12.03.2013 до кредитної угоди, то суд виходить з наступного.

Як вказано вище, як на підставу визнання недійсними вказаних пунктів додаткових договорів позивач вказував на недотримання банком при реструктуризації заборгованості за кредитним договором вимог частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», із змінами внесеними Законом України від 22.09.2011 № 3795-XVII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».

Такі доводи позивача суд вважає помилковими, оскільки відповідно до положень частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на момент укладення додаткових договорів, встановлена цією нормою реструктуризація заборгованості, проведення якої допускається за погодженням із споживачем, є правом кредитодавця та шляхи такої реструктуризації не є вичепними. Тому, здійснення реструктуризації боргу у залишку кредиту вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, є правом банку, а не його обов`язком.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.10.2018 у справі № 755/4578/17.

Укладаючи додаткові договори, сторони погодили шляхи реструктуризації заборгованості за кредитним договором, які відповідали їх волевиявленню та інтересам, що скріпили своїми підписами на додаткових договорах. Більш того вказані умови додаткових договорів були прийняті позивачем до виконання.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оскаржуваних пунктів додаткових договорів недійсними.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем заявлено вимоги про застосування до вимог позивача строку позовної давності, на що суд зазначає наступне.

У пункті 6.7 кредитної угоди №26МГ/2008 від 22.09.2008 зазначено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за цією угодою встановлюється сторонами - 5 років.

Згідно з пункту 6.8 додаткового договору №1 до кредитної угоди №26МГ/2008 від 22.09.2008 термін позовної давності на вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років.

Тобто, встановлений у договорі сторонами строк позовної давності, на який посилається позивач, стосується лише певних вимог (стягнення кредиту, процентів, винагороди, неустойки), а тому на інші вимоги сторін, в тому числі щодо недійсності окремих положень кредитних угод, не розповсюджується.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, в розумінні статті 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 справа № 760/19775/15-ц, провадження № 61-5116св18.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 № 6-152цс14, для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Як вбачається із змісту позовної заяви та пояснень позивача, про порушення банком його прав відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» він дізнався після ознайомлення з рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 та отримання виписки від 24.07.2014 про існуючу заборгованість перед банком.

Проте, такі доводи позивача суд до уваги не приймає, оскільки з умовами кредитної угоди та договору про видачу траншу позивач був ознайомлений при їх укладені (22.09.2008 та 24.09.2008). Саме з цього часу ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість знати про обставини порушення його прав та не мав жодних об`єктивних перешкод для звернення до суду з позовом про визнання положень кредитного договору недійсними.

Вказані обставини в частині обізнаності позивача про порушення його прав як споживача підтверджуються і рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.07.2018 по справі № 489/4050/17, залишеним в силі постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.09.2018.

Між тим, з даним позовом до суду позивач звернувся лише 09.10.2018, що підтверджується вхідним штампом канцелярії, тобто по спливу строку позовної давності .

Не встановлено судом і порушень принципу необхідності захисту державою більш слабкого суб`єкту економічних відносин. Право будь-якого суб`єкту таких відносин на захист його прав не може бути не обмеженим, оскільки протилежне призвело би до порушення прав інших осіб, а тому застосування позовної давності не суперечить вищезазначеному принципу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що заява відповідача про застосування позовної давності у спорі є обґрунтованою та підлягає задоволенню, у зв`язку з чим у позовні вимоги задоволенню не підлягають через пропуск позивачем загального строку позовної давності, передбаченого статтею 267 ЦК України.

З наведених вище підстав суд не приймає до уваги доводи позивача про непоширення на спірні правовідносини строку позовної давності для звернення його до суду з даним позовом, оскільки вони не відповідають наведеному цивільному законодавству.

Що стосується вимог позивача про здійснення Банком перерахунку, сплачених коштів за кредитним зобов`язанням, визнання основних кредитних зобов`язань від 22.09.2008 по 20.09.2018 позивача перед відповідачем виконаними у повному обсязі та припиненими, визнання припиненими договорів поруки та іпотеки, то вони є похідними вимогами від первісних, а тому, у разі відсутності підстав для задоволення первісних, у суду відсутні підстави для задоволення і похідних вимог.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що треті особи самостійного позову не заявляли, а відповідач не довів яким чином порушено його право, укладенням поручителями та іпотекодавцем відповідних договорів з банком (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок сплачених коштів по кредитному зобов`язанні, визнання основного кредитного зобов`язання виконаним та припиненим, визнання припиненими договорів поруки та іпотечного договору - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з пунктом 15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: м.Київ, вул. Грушевського, 1Д; адреса для листування: м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 50, ;

треті особи:

ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складно 11.04.2019.

Суддя І.В.Коваленко