Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/909/19
Провадження № 2/480/598/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області,третя особа ОСОБА_2 про визнання право спільної сумісної власності.

встановив:

Позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області,третя особа ОСОБА_2 про визнання право спільної сумісної власності.

Свої вимоги обрунтувала тим,що 23 червня 1998 року на підставі розпорядження служби приватизації житлового фонду НДГ «Світло Жовтня» від 23.06.1998 № 4/23 громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано у спільну сумісну власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та, відповідно, подружжю видане свідоцтво про право власності на житло. На виконання вимог п.1 розділу І Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, що діяла на момент отримання у власність будинку, відповідно до якої реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах, і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих, позивачем зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок в КП «ММБТІ». В 2005 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.Після розірвання шлюбу позивач отримала дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 . Оригінал свідоцтва про право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 втрачено.До теперішнього часу ніяких дій із вказаним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не здійснювали, проте наразі співвласники мають намір здійснити відчуження належного їм домоволодіння, але отримати дублікат вказаного документу не можуть, оскільки свідоцтво про право власності видавалось навчально-дослідним господарством «Світло Жовтня» Миколаївського сільськогосподарського інституту, яке відповідно до наказу Міністерства аграрної політики України № 24 від 13.02.2001 перейменоване в навчально-дослідне господарство «Сонячне» Миколаївської державної аграрної академії. Останнє, на підставі до наказу Міністерства аграрної політики України № 182 від 20.06.2003, перейменоване в державне підприємство «Навчально-дослідне господарство «Сонячне» Миколаївської державної аграрної академії». ДП «Навчально-дослідне господарство «Сонячне» Миколаївської державної аграрної академії», в свою чергу, на підставі наказу Міністерства аграрної політики України № 620 від 28.08.2007 перейменоване в державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство «Сонячне», яке 30.06.2009 припинено у зв`язку із ліквідацією. Таким чином, позивач наразі позбавлена можливості отримати дублікат правовстановлюючого документу, а тому змушена звернутися до суду.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися,при цьому представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився,надісдав заяву про розгляд справи без його участі,також зазначив що проти задоволення позову не заперечує.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 23 червня 1998 року на підставі розпорядження служби приватизації житлового фонду НДГ «Світло Жовтня» від 23.06.1998 № 4/23 громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано у спільну сумісну власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та, та відповідно видане свідоцтво про право власності на житло.(а.с.9)

В 2005 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Розірвання шлюбу зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний запис № 70 від 22.07.2005.(а.с.7)

Після розірвання шлюбу позивач отримала дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 .

Відповідно до відповіді КП ММР «ММБТІ» за вих. № 1336 від 22.05.2019 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 23.06.1998 року.(а.с.8)

Відповідно до статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 статті 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 81 ЦПК України передбачено,що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частина 1 статті 57 СК України: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Частина 6 статті 57 СК України: суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Частина 1 статті 60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина 2 статті 60 СК України: кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 статті 61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частина 2 статті 61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частина 1 статті 61 СК України: розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частина 1 статті 70 СК України: у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Частина 3 статті 368 ЦК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018р. у справі №61-2446св18).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

За такого, суд приходить до висновку про наявність права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову, пропорційно до задоволених позовних вимог

Керуючись ст. ст. 18, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області,третя особа ОСОБА_2 про визнання право спільної сумісної власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт серія НОМЕР_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; паспорт серія НОМЕР_3 ) право спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М. М. Войнарівський

04.11.2019