Справа № 641/7319/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2019 року

Київський районний суд м. Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.

за участю секретаря - Бломберус С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу №641/7319/18 за позовом АТ Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

08.10.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 18.12.2006 року у розмірі 21180 грн. 38 грн., стягнути судовий збір 1762 грн. Як на підставу позову посилається на те, що 18.12.2006 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит 1678,50 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, однак умов договору не виконує, внаслідок чого виникла вказана заборгованість.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31.10.2018 року справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова, в порядку п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України на стадії відкриття провадження у справі.

Справу розподілено в провадження судді Золотарьовій Л.І.

Ухвалою суду від 10.12.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено відповідачу 15-тиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

В січні 2019 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з необґрунтованістю вимог, зазначив, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.04.2014 року з нього вже стягнуто заборгованість за цим кредитним договором, яку він повністю сплатив 21.01.2015 року, про що свідчить відповідна квитанція, внаслідок чого виконавча служба закінчила виконавче провадження.

В січні до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.04.2014 року не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду.

В березні до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач просить стягнути з нього двічі заборгованість, застосовує до нього двічі відповідальність за одно і теж порушення, двічі стягує з нього пеню та штраф. Він повністю сплатив 21.01.2015 року вже погасив заборгованість, яка стягувалась рішенням суду, 30.03.2015 державний виконавець завершив виконавче провадження у зв'язку з повним виконанням рішення суду. Крім того, позивач просить стягнути з нього комісію, яка утворилася в 2008 році, тобто позовна давність давно минула.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до кредитного договору №НАЕНRХ12710279 від 18.12.2006 року укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1, банк надав позичальникові кредит у сумі 1678 грн. 57 коп. зі сплатою за користування кредитом 24% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, зі сплатою щомісячної винагороди (комісії) за надання фінансового інструменту у розмірі 22,66 грн., з кінцевим строком повернення кредиту - 17.12.2007 року включно.

Погашення заборгованості здійснюється щомісячно з 20 по 25 число кожного місяця у розмірі 181,66 грн.

Згідно з договором, при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 11,01% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 5.1 Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), при порушення позичальником зобов'язань він зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки платежу.

Відповідно до п. 5.3 Умов, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 03.07.2018 року за відповідачем наявна загальна заборгованість у сумі 21180 грн. 38 коп., що включає заборгованість за: відсотками - 5252 грн. 56 коп., комісією за користування кредитом - 249 грн. 26 коп., пенею - 14193 грн. 78 коп., штрафом (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп.; штрафом (процентна складова) - 984 грн. 78 коп.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.04.2014 року (справа №641/1004/14-ц) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 8461,50 заборгованості за кредитним договором №НАЕНRХ12710279 від 18.12.2006 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 122,36 грн., а всього 8583 грн. 86 коп. З мотивувальної частини рішення вбачається, що у зв'язку з порушеннями зобов'язань за договором ОСОБА_1 станом на 24.12.2013 р. має заборгованість в розмірі 16845,16 грн., яка складається з наступного: заборгованість по процентам за користування кредитом - 5504,56 грн.; пеня (зменшена судом) за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 1678,60 грн.; а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 778,34 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі вказаного рішення судом 28.07.2014 було видано виконавчий лист №641/1004/14-ц про стягнення 8583 грн. 86 коп. заборгованості.

На підставі вказаного виконавчого листа 25.11.2014 року державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження ВП№45671188.

Як вбачається з квитанції від 21.01.2015 року, відповідачем було сплачено 9497,25 грн. в рахунок погашення вказаної заборгованості, призначення платежу ВП 45671188.

30.03.2015 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з фактичним повним виконання рішення №641/1004/14-ц.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.04.2014 року не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду

Разом з тим, згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 17.12.2007 року включно.

Обов'язок відповідача повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами існував у межах строку кредитування. У подальшому відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений висновок про застосування норм матеріального права містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, пені, штрафу, однак таких вимог банк не заявляв, у зв'язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, пені, штрафу є необґрунтованими.

Більш того, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф (фіксована та процентна складова) і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

При цьому, Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.04.2014 року з відповідача за цим же кредитним довго ром вже було стягнуто штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 778,34 грн., тобто позивач фактично повторно просить стягнути вказані штрафи.

Більш того, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, навіть яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені (правовий висновок, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18).

Також позивач просить стягнути з відповідача комісію за користування кредитом (щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 22,66 грн) у сумі 249 грн. 26 коп. за період з 18.12.2006 по 20.11.2007.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію (винагороду) надаються позичальнику. При цьому нараховування комісії (винагороди) щомісячно за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

У зв'язку з цим, позовні вимоги в частині стягнення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту (комісії) задоволенню не підлягає.

Відповідач просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову, зокрема, посилаючись на те, що згідно з розрахунком банку комісія у 249,26 грн. нарахована за період з 22.01.2007 по 20.11.2007, однак позивач звернувся до суду з цими вимогами лише в жовтні 2018 року.

Враховуючи, що позовні вимоги є необґрунтованими, то підстави для застосування заявленого відповідачем строку позовної давності як підставу для відмови у позові - відсутні.

Суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 551, 599, 1048, 1054 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №НАЕНRХ12710279 від 18.12.2006 року - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено у встановлено порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня підписання судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; адреса листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1.

Рішення складено та підсипано 29.03.2019 року.

Головуючий -