ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9010/19 Справа № 203/1078/19 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральний відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про звільнення від сплати аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 18.06.2004 року по 19.12.2007 року перебував у шлюбі із ОСОБА_2 , від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із матір`ю. Згодом остання була позбавлена батьківських прав та опікуном дитини став ОСОБА_5 . На прохання ОСОБА_5 він написав нотаріальну відмову від батьківських прав та в подальшому за рішенням суду був позбавлений батьківських прав відносно сина. В період з 2008 року по 2014 рік він надсилав поштовими переказами аліменти на утримання дитини, але в 2015 році грошові перекази почали повертатись. В спілкуванні з ОСОБА_5 останній зазначив, що не бажає отримувати від нього ніяких «подачок» і допомога йому не потрібна. В грудні 2018 року ним не було отримано заробітну плату за листопад 2018 року та від бухгалтера встановлено, що з виконавчої служби надійшла постанова державного виконавця від 05.11.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату. Саме з цього часу він дізнався, що в Центральному відділі державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває на виконанні виконавчий лист, виданий 25.12.2013 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська у справі №203/2265/2013 про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку. Також від державного виконавця він дізнався, що помер опікун дитини ОСОБА_5 та новим опікуном став ОСОБА_2 Він не заперечує проти обов`язку утримувати дитину, але не має можливості сплатити борг в сумі 45 299,78 грн. З моменту призначення аліментів він працює офіційно, бажав та намагався брати участь в утриманні дитини, отже сума заборгованості утворилась не з його вини. Враховуючи викладене, просив суд звільнити його від обов`язку сплати заборгованості по аліментам в сумі 45 299 грн 78 коп. та від накладеного штрафу в сумі 24 472 грн 71 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме той факт, що про існування рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини він дізнався лише у 2018 році від бухгалтера за місцем роботи. Виконавче провадження за виконавчим листом було відкрито 28.01.2014 року, але він не отримував жодних повідомлень. Вважає, що саме через бездіяльність державного виконавця з 2013 року у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів. Він жодним чином не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, протягом тривалого часу, до 2015 року, він регулярно надсилав дитині подарунки та надавав фінансову допомогу, від якої опікун дитини категорично відмовився. Починаючи з 2015 року грошових переказів не надсилав. Посилається на те, що суд, як підставу для звільнення його від заборгованості, не прийняв до уваги його незадовільний стан здоров`я, що має на своєму утриманні літню матір, яка потребує постійного лікування та догляду.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 18.06.2004 року по 19.12.2007 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із матір`ю.

В подальшому батьки дитини були позбавлені батьківських прав та дитину було передано під опіку ОСОБА_5 , а після смерті останнього під опіку відповідача ОСОБА_2 , з яким на теперішній час проживає дитина.

На підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі № 203/6882/13-ц та виданого на його підставі 25.12.2013 року виконавчого листа, що перебуває на виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, з ОСОБА_1 на утримання дитини стягуються аліменти в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку.

Судом встановлено, що позивачем у відповідності до ст.ст.12,81 ЦПК України не представлено суду будь-яких доказів на підтвердження факту надання матеріальної допомоги на утримання свого сина в період з 2008 року по 2014 рік та подальшої відмови від отримання такої допомоги опікуном дитини ОСОБА_5 , як про це зазначав позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Крім того, такі дії опікуна, якщо б вони мали місце, протирічили інтересам дитини та не давали позивачу підстав для припинення надання матеріальної допомоги дитині.

В той час, як зазначив відповідач, на теперішній час дитина продовжує потребувати матеріальної допомоги та він, як опікун дитини, від отримання аліментів на її утримання не відмовляється.

Позивач є здоровим, працездатним, офіційно працював з 2012 року на різних роботах та мав можливість утримувати дитину та сплачувати аліменти.

Доказів та належних обґрунтувань щодо наявності передбачених ч.2 ст.197 СК України підстав для звільнення від сплати заборгованості по аліментам в повному обсязі, як це заявлено позивачем, а, не наприклад, часткового звільнення від сплати, або відстрочки чи розстрочки сплати аліментів, останнім не наведено.

Суд першої інстанції, встановивши вищевикладені обставини справи, керуючись ст.ст. 141, 166, 179, 197 СК України, Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що він має бути звільнений від сплати заборгованості по аліментам, оскільки вона утворилася з вини державного виконавця, який своєчасно не повідомив його про існування рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини, не можуть бути прийняті судом до уваги з наступних підстав.

Частина 1 статті 3 Конвенції про права дитини зазначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст.51 Конституції України, ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положенням ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Як вбачається, фактично між сторонами виник спір з приводу виконання позивачем рішення суду про стягнення з нього на утримання дитини аліментів за період та у сумі, яка ним не визнається. Попри те, що позивач наполягає на тому, що він не відмовляється від утримання дитини, вимогами позову залишається саме звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, які були присуджені рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі №203/6882/13-ц. Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили та звернуто до виконання, ігнорується позивачем. Питання про вирішення спору шляхом відстрочення або розстрочення сплати заборгованості позивачем не порушується.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.97 у справі «Hornsby v. Greece», п.40).

Посилання в апеляційній скарзі на бездіяльність державного виконавця, як підставу задоволення позовних вимог, не можуть бути прийняті судом до уваги. Згідно ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Матеріали справи не містять доказів оскарження дій державного виконавця у порядку, визначеному законом.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він жодним чином не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків протягом тривалого часу, до 2015 року він регулярно надсилав дитині подарунки та надавав фінансову допомогу, від якої опікун дитини категорично відмовився, не можуть бути прийняті судом до уваги з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження участі ОСОБА_1 у виконанні своїх батьківських обов`язків, надсилання грошових переказів, поштових відправлень тощо. Відсутні докази відмови опікуна від отримання грошової допомоги від батька дитини.

Проте на теперішній час дитина продовжує потребувати матеріальної допомоги, опікун дитини ОСОБА_2 від отримання аліментів на її утримання не відмовляється.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що сума заборгованості є великою та боржник не має можливості її сплатити, оскільки має незадовільний стан здоров`я, а також у нього на утриманні знаходиться мати, яка потребує догляду та лікування, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вказане не звільняє його від сплати аліментів, в зв`язку з тим, що утримання дітей є обов`язком батьків.

За таких обставин доводи, вказані в апеляційній скарзі, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів відповідно до ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова