КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 року місто Київ

справа № 369/3971/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Усатова Д.Д., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнень просив:

усунути перешкоди для ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_5 шляхом вселення ОСОБА_4 у зазначений житловий будинок.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення та порушення норм процесуального права просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що оскаржуваним рішенням порушуються права та інтереси інших осіб, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Вказувала, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 листопада 2007 року виконкомом Віта Поштової сільської ради право власності на домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 10 грудня 2007 року.

Зазначала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними батьками відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Посилалась на те, що відповідно до довідки від 12 січня 2015 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та довідки від 25 січня 2017 року №3945 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 . Крім того, відповідно до довідки від 05 січня 2015 року № про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи та довідки від 09 серпня 2017 року №3912, фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як переміщені особи з міста Горлівка, Донецької області, на законних підставах зареєстровані та проживають в зазначеному вище будинку.

Вказувала, що судом першої інстанції, вирішуючи питання щодо усунення права на користування будинком, шляхом вселення ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , не враховано вплив на права та інтереси інших співмешканців зазначеного житлового будинку, які не були залученні до участі у справі, що позбавило їх права на захист порушених прав, свобод та інтересів, а також позбавило їх можливості надати свої докази та пояснення.

Зазначала, що 25 червня 2017 року під час сварки на території даного житлового будинку, позивач ОСОБА_4 застосував вогнепальну зброю, внаслідок чого, ОСОБА_1 , який також на законних підставах, користується цим житловим будинком був доставлений до травматологічного відділення Київської обласної клінічної лікарні, де переніс декілька складних операцій. По даному факту, по відношенню до ОСОБА_4 відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_4 вказував, що апелянти в апеляційній скарзі не зазначили переліку питань, що було вирішено судом першої інстанції щодо їх прав, свобод та інтересів.

Зазначав, що вони не є сторонами у справі і тому цілком законно, їм не надіслано повний текст оскаржуваного рішення та це не може бути поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження.

Посилався на те, що права апелянтів оскаржуваним судовим рішенням не порушуються, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_6 . в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін.

Відповідач усудове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Згідно з п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Так, відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 , в якому з урахуванням уточнень просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_5 шляхом вселення його у зазначений житловий будинок.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року залишено без змін.

Як було встановлено судом першої інстанції, під час спільного проживання і до реєстрації шлюбу, сторони набули у власність житловий будинок загальною площею 253,2 кв. м, житловою площею 166,0 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, загальною площею 0,1497 га, кадастровий номер: :01:005:0002, за вказаною вище адресою, які відповідно до укладеного між сторонами шлюбного договору від 02 серпня 2013 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Згідно зі ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у ч.2 ст. 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього кодексу (ч.4 ст.156 ЖК Української РСР).

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Рішенням суду першої інстанції встановлено наявність у позивача права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що було визначальним при вирішенні спору про усунення перешкод у користуванні ним.

Рішенням суду, яким були захищені права позивача на проживання у спірному будинку, не вирішувалися питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявників.

Проживання та реєстрація заявників у вказаному будинку, які не є його власниками, не має правового значення при вирішенні спору щодо усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення до нього ОСОБА_4 .

Згідно з п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне закрити апеляційне провадження на підставі ч.3 ст.362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.260, 261, 268, 362 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Усатова Д.Д., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: