ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/2651/19 Головуючий суддя І інстанції Зуб Г.А.
Провадження № 22-ц/818/2058/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Заява про забезпечення позову або доказів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київськогорайонного суду м.Харкова від 06 лютого 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Зуб Г.А., по справі №640/2651/19, провадження №2-з/640/34/19, за заявою представника заявника ОСОБА_4-ОСОБА_6. про забезпечення позову до подання позовної заяви,

встановив:

05 лютого 2019 року представник заявника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаною заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

У поданій заяві просив накласти арешт на все майно та (або) грошові кошти, що належать ОСОБА_3, та накласти арешт на квартиру НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, та інше нерухоме майно та грошові кошти, посилаючись, що 31.01.2019 року в житловому будинку НОМЕР_2, розташованому за адресою: АДРЕСА_4, сталася аварія і залиття квартир, розташованих в будинку. Заявник є власником нерухомого майна, а саме квартири НОМЕР_3, розташованої за адресою: АДРЕСА_5. Аварійна ситуація сталась з вини відповідача ОСОБА_3. Враховуючи те, що заявнику заподіяна матеріальна шкода в значному розмірі, тому він змушений звернутись до суду з вказаною заявою до подання позовної заяви до суду, оскільки на збирання доказів по справі необхідний деякий час

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2019 року забезпечено заяву представника заявника ОСОБА_4-ОСОБА_6. про забезпечення позову задоволено частково.Накладено заборону відчуження на квартиру НОМЕР_1, житловою площею 76,3 кв.м., загальною площею 175,9 кв.м., реєстраційний номер майна: 1909807, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, яка належить на праві власності ОСОБА_3. В іншій частині заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_3 просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала незаконна, необґрунтована, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Вказав, що всупереч вимогам ст.151 ЦПК України позивачем не зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, обґрунтування необхідності вжиття забезпечення позову ще до подання позовної заяви. Ні в самій заяві ані в доданих до неї документах взагалі відсутні не тільки будь-які докази її вини в затопленні квартири ОСОБА_4, але й докази спричинення останньому збитків на суму 100 000 євро.

Посилання позивача на відчуження нею квартири, на яку він просить накласти арешт, та яка не є предметом цивільного спору між сторонами є припущенням, яке не підтверджено доказами, тоді як судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки, тому рішення про арешт її майна є незаконним, необґрунтованим та навіть упередженим.

Вказала, що позивачем не були подані відповідні докази у передбачений ч. 4 ст.152 ЦПК України 10-денний строк, що стало підставою залишення позовної заяви без руху в рамках справи № 640/3355/19. Крім того, ніким не оскаржене рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2007 року по справі № 2-1574/07/16, яким визнано за нею право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_2. Згідно технічного висновку здійснена перебудова відповідає встановленим будівельним пожежним та санітарно-епідеміологічним нормам.

У своєму відзиві представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2019 залишить без змін, а скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Вказав, що суд законно, відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України розглянув заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи, доводи скарги з цього приводу є безпідставними.

Наразі у провадженні Київського районного суду м. Харкова вже розглядається позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ЖБК «Петрівський» про відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_4. внаслідок залиття його квартири, тобто за тими вимогами, які були забезпечені судом. На підтвердження доводів позову ОСОБА_4 надав до суду відповідні докази, тому аргументи ОСОБА_3 щодо відсутності доказової бази є необґрунтованими.

Наведене свідчить, що на день звернення до суду з заявою про забезпечення позову існувала реальна загроза перешкоджання виконання рішення суд по цій справі, оскільки ОСОБА_3 мала реальну можливість позбутися свого майна, внаслідок чого уникнути відповідальності за заподіяну шкоду. Вважає, що посилання в доводах скарги на рішення Київського районного осуду м. Харкова від 14.02.2007 року є безпідставним, оскільки його наявність не спростовує факту виникнення аварійної ситуації та спричинення позивачу значної майнової шкоди.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржена ухвала відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно вимог ст. ст. 149,150,151,152, 153 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов'язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Пропорційність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи, що спір має майновий характер, для виконання майбутнього рішення суду позов має бути забезпечений.

Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується шляхом заборони вчиняти певні дії.

Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Виходячи з вимог співмірності позову та видів його забезпечення, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтований ризик невиконання рішення суду про відшкодування шкоди у значному розмірі - шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3, оскільки такий вид забезпечення позову не порушує право особи володіти та користуватися майном, що відповідає положенням ст. 11 ЦПК України щодо пропорційності у цивільному судочинстві.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд апеляційної інстанції установив, що між сторонами дійсно виник спір щодо стягнення шкоди, ціна позову становить 100000 євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ на час подання даної заяви становить 31860000 грн.

Ураховуючи розмір заявлених позовних вимог 100000 євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ на час подання даної заяви становить 31860000 грн. та обґрунтованість доводів позивача щодо ймовірності утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення заборони відчудження на нерухоме майно.

Згідно ч.10 ст.156 ЦПК України заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, і заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Ухвалу Київськогорайонного суду м.Харкова від 06 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.