Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 336/6665/16-ц

провадження № 61-25710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пудлик Інна Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2017 року в складі судді Галущенко Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа -приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І. М., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2012 року у цивільній справі № 0827/4872/2012 за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_4 , право власності зареєстровано у Державному реєстрі прав 19 грудня 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, залишив заповіт від 27 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В. М., за змістом якого все своє майно, зокрема й на спірну квартиру, заповів ОСОБА_1

Він у передбачений законом шестимісячний строк подав приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю. В. заяву про прийняття спадщину після смерті ОСОБА_5 .

У липні 2016 року він звернувся до приватного нотаріуса Бондар Ю. В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте йому було повідомлено про наявність зареєстрованого права власності на спірну квартиру за іншою особою, що є перешкодою для вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15 липня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Пудлик І. М., право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 15 липня 2015 року ОСОБА_3 , від імені якого вчинявся цей правочин невідомою особою, з використанням підроблених документів, вже два роки, як помер, внаслідок незаконного відчуження спірної квартири, яка входить до складу спадщини, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2112, скасувати державну реєстрацію права власності, проведену 15 липня 2015 року на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2112. Скасовано державну реєстрацію права власності, проведену 15 липня 2015 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 державним реєстратором - приватним нотаріусом Пудлик І. М. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 липня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності № 10421187, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, оскільки особа, яка вчинила правочин, а саме ОСОБА_3 на момент його вчинення не мав обсягу цивільної дієздатності, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому не міг вчинити правочин купівлі-продажу належної йому квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оспорюваний позивачем правочин укладений після смерті особи, але від її імені, а тому він не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що продавець спірної квартири ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_5 - це дві різні особи. При цьому апеляційний суд проігнорував доводи апеляційної скарги та не надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, які зазначені заявником на підтвердження наведених ним доводів. Тобто суди ухвалюючи оскаржувані рішення не перевірили належним чином чи є продавець за оспорюваним позивачем договором купівлі-продажу ОСОБА_3 та померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 однією і тією ж особою. Також зазначає про те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки добросовісно виконав усі умови договору купівлі-продажу, правомірно набув право власності на квартиру та зареєстрував його в установленому законом порядку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

За вимогами підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Справу розподілено судді-доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2012 року у цивільній справі № 0827/4872/2012 за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_4 , право власності зареєстровано у Державному реєстрі прав 19 грудня 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Відповідно до заповіту від 27 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В. М., ОСОБА_3 заповів все своє майно заповів ОСОБА_1

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 протягом встановленого законом строку вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини, а саме звернувся до приватного нотаріуса Бондар Ю.В. із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа № 4/2013 до майна померлого ОСОБА_5

Проте вже після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року між ОСОБА_3 , з однієї сторони та ОСОБА_2 , з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І. М. та зареєстрований реєстрі за № 2112.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована па набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 25 ЦК України здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки є правоздатністю. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється з її смертю.

Отже, правочини, укладені після смерті особи, але від її імені, не відповідають вимогам статті 203 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, з огляду на те, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу від 15 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, оскільки продавець на момент укладення вказаного правочину помер.

Доводи касаційної скарги про те, що продавець за оспорюваним договором купівлі-продажу та померлий є різними особами не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Разом із тим, оцінюючи доводи касаційної скарги як необґрунтовані, Верховний Суд також взяв до уваги постанову Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2019 року, в перегляді якої в касаційному порядку відмовлено ухвалою судді Верховного Суду від 10 вересня 2019 року, яка прийнята за результатами розгляду цивільної справи № 336/5550/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 січня 2017 року, укладеному між нею та ОСОБА_2 .

Під час розгляду вказаної справи апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, зазначив, що ОСОБА_1 реалізував своє право на прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , до якої входить спірна квартира.

Враховуючи наведене, не підлягають перевірці зазначені заявником обставини, оскільки вони встановлені судовим рішенням, ухваленим в іншій цивільній справі.

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська