ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 645/1688/18

провадження № 22-ц/818/861/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імя (найменування) учасників справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2,

третя особа Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року в складі судді Мартинової О.М.,

у с т а н о в и в :

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 та просив визнати його сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 53 в будинку № 39/18 по вулиці Танкопія в м. Харкові, знявши його з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішення Фрунзенської ради народних депутатів від 17 червня 1992 № 25 йому видано ордер Е № 2792 на квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї від 16 березня 2018 року № 811 за вказаною адресою зареєстровано дві особи: він як основний наймач квартири, та його син ОСОБА_2 Зазначає, що відповідач не проживає у вказаній квартирі понад 20 років, квартирою не цікавиться, оплату за комунальні послуги не надає, його особистих речей у квартирі немає. Місцезнаходження сина йому невідоме, у добровільному порядку з реєстраційного обліку останній не знявся. Він є інвалідом другої групи, отримує пенсію по інвалідності, яка за останні шість місяців складає 1 452 грн. Наявність реєстрації сина у квартирі змушує його сплачувати зайві грошові кошти на оплату комунальних послуг, що ставить його в скрутне матеріальне становище.

ОСОБА_2 позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. В липні 2018 року звернувся у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просив: усунути йому перешкоди у користуванні квартирою № 53 в будинку № 39/18 по вулиці Танкопія в м. Харкові шляхом вселення у вказане житлове приміщення.

Зустрічний позов мотивовано тим, що він є єдиним сином ОСОБА_1 та у власності або користуванні немає іншого житлового приміщення, окрім спірної квартири, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не проживав на протязі декількох років, мешкав у квартирі своїх батьків, а спірну квартиру здавав у оренду, мотивуючи це браком коштів на сплату комунальних платежів та лікування. На даний час ОСОБА_1 повернувся в спірну квартиру, змінив замки та перешкоджає йому у користуванні вказаним житловим приміщенням. Таким чином, саме неправомірна поведінка ОСОБА_1 є причиною того, що він не проживає у спірній квартирі.

ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги не визнав. ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просив у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Відзив мотивовано тим, що зустрічний позов ОСОБА_2 ґрунтується лише на його особистих пояснення, на підтвердження яких не надано жодних доказів. Посилання ОСОБА_2 на той факт, що він не має права власності або користування іншим житловим приміщенням, окрім спірної квартири не відповідає дійсності. На користь ОСОБА_2 складено заповіт серії ВРЛ № 72277 від 12 жовтня 2011 року на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2. Подання його сином зустрічного позову про вселення направлене на створення психологічного тиску на ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_2 фактично не планує мешкати за вказаною адресою, оскільки має власну сімю, проживання із хворою людиною в однокімнатній квартирі створить останньому зайві проблеми.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 є недоведеними, оскільки сторонами не надано належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження позовних вимог.

26 листопада 2018 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі; в іншій частині рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам справи та наданим ОСОБА_1 доказам на підтвердження його позовних вимог.

24 січня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуально права; доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ордеру на житлове приміщення від 26 червня 1992 року Е № 2792, виданого Бюро по обміну житловими приміщеннями Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_2 надано житлове приміщення житловою площею 17,58 кв.м., що складає однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

З довідки від 16 березня 2018 року № 811 вбачається, що в квартирі № 53 в будинку № 39/18 по вулиці Танкопія в м. Харкові зареєстровані ОСОБА_1, як наймач, та його син ОСОБА_2 (а. с. 8, 9).

Звертаючись у суд із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його син ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає, нею не цікавиться, оплату за комунальні послуги не надає, його особистих речей у квартирі немає, у добровільному порядку з реєстраційного обліку син не знявся. Наявність реєстрації ОСОБА_2 у квартирі змушує його сплачувати зайві грошові кошти на оплату комунальних послуг, що ставить його в скрутне матеріальне становища.

Згідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із статтями 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать, що відповідно до актів від 05 листопада 2016 року, 10 грудня 2017 року, 20 лютого 2018 року, складених мешканцями будинку № 39/18 по вулиці Танкопія в м. Харкові, ОСОБА_2 з 1997 року у спірній квартирі не проживає, особистих речей у квартирі не виявлено, спальних місць та інших ознак, що вказують на фактичне проживання в квартирі № 53 даного будинку ОСОБА_2 не мається.

В довідці Управління праці та соціального захисту населення від 19 липня 2018 року № 10912/4 вказано, що рішенням комісії з розгляду спірних питань та скарг при призначенні усіх видів соціальної допомоги у Немишлянському районі від 15 грудня 2016 року на підставі акта обстеження матеріально побутових умов домогосподарства від 09 грудня 2016 року, призначено субсидію на фактично проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 (а. с. 57 59, 119).

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки: ОСОБА_5 - дружина відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_6 - бабуся відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_7 - мати відповідача ОСОБА_2, надали показання, що ОСОБА_2 в квартирі за місце реєстрації тривалий час не мешкає, з прохання вселитися та проживати разом з батьком, надати йому ключі від квартири до ОСОБА_1 не звертався.

Сам відповідач ОСОБА_2 також підтвердив факт того, що жодного разу не просив у позивача ключі від квартири та не виявляв бажання проживати разом із батьком.

Крім того, судова колегія враховує те, що ОСОБА_1 страждає захворюванням та за станом здоровя не може проживати в комунальній квартирі, не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сімї, в тому числі в ізольованій квартирі, що підтверджується медичним висновком від 29 лютого 2000 року № 6, виданим ОСОБА_1 пожиттєво Психоневрологічним диспансером № 3.

Таким чином, дослідивши надані ОСОБА_1 докази, в сукупності з показаннями свідків, судова колегія вважає, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 53 в будинку № 39/18 по вулиці Танкопія в м. Харкові.

Щодо позовних вимог про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку місця проживання, то вони задоволенню не підлягаю з огляду на наступне.

Відповідно до норм статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382 - IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тобто, при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з ухваленням в цій частині нової постанови про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржено, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядалося.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № 53 в будинку № 39/18 по вулиці Танкопія в м. Харкові.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

ОСОБА_8