ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2019 року м. Херсон

справа № 658/1031/17

провадження №22-ц/819/317/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Геленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Подіновської Г.В. від 10 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про стягнення суми авансу, визнання угоди недійсною,

встановив:

27 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в сумі 297 660 грн, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 24.12.2012 року, реєстровий номер №9353, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Позовна заява мотивована тим, що 25 листопада 2011 року вона передала ОСОБА_3, а останній прийняв від неї 11 000 дол. США в рахунок того, що ОСОБА_3 продає належний йому на праві власності будинок АДРЕСА_1 її сину ОСОБА_6. Зазначені умови зафіксовані у розписці, підписаною сторонами по справі та свідками.

Проте, ОСОБА_3 24.12.2012 року продав спірний будинок ОСОБА_4, рідній бабі ОСОБА_5, яка тривалий була час співмешканкою її сина ОСОБА_6. Про продаж будинку позивачка дізналася після відбуття покарання сином у 2016 році, яке він відбував з 2012 року.

Вважає, що відповідно до положень ч.2 ст. 570 ЦК України, враховуючи, що продавець ОСОБА_3 договір купівлі-продажу не виконав, а тому передана нею ОСОБА_3 сума є авансом, яка підлягає поверненню позивачці, як особі, яка її сплатила.

Крім того, зазначає, що в силу вимог статей 215, 228,232 ЦК України укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір є недійсним, оскільки між відповідачами наявна зловмисна домовленість та шахрайські дії щодо продажу будинку не її сину, а ОСОБА_4, яка як вищезазначено є бабою співмешканки її сина.

Позивачка посилається на те, що за даним фактом проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження за №0002018, розпочате 12.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч.1 КК України.

Також просила визнати причину пропуску строку позовної давності поважною, оскільки влітку 2016 року дізналася, що відповідач 24.12.2012 року без її відома та відома її сина продав зазначений будинок ОСОБА_4.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку обставинам у справі щодо її можливої обізнаності у 2013 році про продаж будинку не її сину, оскільки не взяв до уваги вирок, в якому міститься інформація про відбуття покарання ОСОБА_6, внаслідок чого позивачка з ним не спілкувалася. Направлення ОСОБА_6 в місця позбавлення волі повідомлення суду про розгляд справи про визнання його таким що втратив право користування у спірному будинку не свідчить, що безпосередньо позивачка була обізнана про всі події щодо будинку, який є предметом оспорюваного договору та усвідомлення таких обставин її сином, ОСОБА_6.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 доводи скарги не визнав, просив застосувати строк позовної давності, у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що він не заперечує факт передачі йому грошей ОСОБА_2 в сумі 11 000 дол. США в рахунок того, що в подальшому він продасть належний йому будинок її сину ОСОБА_6, також не заперечує факту продажу будинку 24.12.2012 року ОСОБА_4. При цьому зазначає, що усі учасники справи були обізнані про засудження у лютому 2012 року ОСОБА_6 за ст. 307 ч.2 КК України до 5 років з конфіскацією майна, а тому з метою уникнення виконання вироку в цій частині погодили продаж будинку ОСОБА_4, яка є родичкою ОСОБА_5, остання є цивільною дружиною ОСОБА_6 та матір'ю їх спільної дитини.

Від інших відповідачів відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, позивача та її представника, представника третьої особи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним суд першої інстанції виходив з того, що з заявлених позивачем підстав визнання недійсності договору, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 273 350 грн, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності звернення з зазначеною вимогою пропущений.

Суд встановив та з матеріалів справи вбачається, що:

-24.12.2012 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купила житловий будинок, садибного типу з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 / т.1 а.с.5-7/;

-25.11.2011 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 11 000 дол. США у рахунок свого зобов'язання продати будинок ОСОБА_6./ т.1 а.с.46/.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Також з матеріалів вбачається, що після отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів 25.11.2011 року, для здійснення продажу належного йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом будинку, він 13.07.2012 року оформив право власності на земельну ділянку на якій будинок розташований /т.1 а.с.5-7/. Після отримання зазначених коштів у 2011 році за згодою ОСОБА_3 місце проживання ОСОБА_6 було зареєстровано у спірному будинку, втрата права користування яким встановлена судовим рішенням / а.с.142/. 12.02. 2012 року вироком суду, який набрав законної сили 15.05.2012 року, ОСОБА_6 був засуджений за ст. 307 ч.2 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна / т.1 а.с.106,273/. У день укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 24.12.2012 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 розписку в якій він підтвердив, що усі витрати, пов'язані з оформленням купівлі -продажу будинку здійснила покупець ОСОБА_4 / т.1 а.с. 210/.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка пояснила, що передані нею ОСОБА_3 11 000 дол. США, належали їй та ними вона розпорядилася на користь сина, ОСОБА_6 для забезпечення його житлом. Зазначила, що її син та ОСОБА_5 тривалий час проживали однією сім'ю, мають спільну дитину, доньку 12 років, проте, коли він звільнився з місць позбавлення волі, ОСОБА_5 не пустила його проживати в цьому будинку.

З відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вбачається, що сторони по справі були обізнані про запропоновану ним суму продажу будинку, недостатності коштів для його придбання, передання ним ключів від будинку для проживання в ньому, засудження особи, з якою мав бути укладений договір купівлі-продажу, а також передані позивачкою кошти були враховані при укладенні оспорюваної угоди.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом ( ч.1,5 ст. 656 ЦК України).

Позивач вважаючи порушеним право ОСОБА_6 діями ОСОБА_3 по продажу будинку не безпосередньо ОСОБА_6, посилається на наявність підстав для стягнення з відповідача на її користь 297 660 грн як суми авансу відповідно до положень ст. 570 ЦК України.

Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Виходячи зі змісту розписки про передачу коштів, укладення договору купівлі-продажу мало здійснюватися між ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_6, як покупцем, проте ОСОБА_3 договір купівлі-продажу уклав з іншою особою, аванс, якій підлягає поверненню особі, яка його сплатила, ОСОБА_2, не повернув.

У судовому засіданні суду першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні ( сам факт порушення права), так і суб'єктивні ( особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 82 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

ОСОБА_2, пояснивши, що вона була обізнана про засудження свого сина; проживання у будинку, для придбання якого для сина вона в свій час передала 11000 дол. США, колишньої співмешканки сина та їх спільної дитини; певного спілкування з ними, не довела той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідач довів, що інформацію про порушення можна було ОСОБА_7 отримати раніше.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо необґрунтованості рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та як пояснив представник позивача, ОСОБА_7 вважає рішення суду в цілому незаконним без наведення того в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення в зазначеній частині.

Таким чином, висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалено з додержанням судом норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

Враховуючи, що ухвалою від 31 січня 2019 року суд апеляційної інстанції відстрочив ОСОБА_2 сплату судового збору в розмірі 5424 грн 90 коп при подачі апеляційної скарги на строк до ухвалення судового рішення у справі /т.1 а.с.307-308/ з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню несплачений нею при подачі апеляційної скарги судовий збір у сумі 5424 грн 90 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 5 424 грн 90 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року

Суддя І.В. Склярська