Житомирський апеляційний суд
Справа №282/684/17 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 48 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №282/684/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Любарської селищної ради, треті особи - Комунальне підприємство «Бердичівське міжміське бюро технічно інвентаризації», Любарська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Березівської сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 10 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Вальчуком В.В. в смт Любар

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним рішення виконавчого комітету Березівської сільської ради Любарського району №37 від 31.07.1999 року; визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, видане 17.08.1999 року Березівською сільською радою Любарського району на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 07.10.1999 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3, зареєстроване в реєстрі за №1237, в частині спадкування житлового будинку площею 77,3 кв.м. з погосподарськими будівлями. Також позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 29.07.1979 року по 13.09.2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 За час перебування у шлюбі вони спільно побудували житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1, на даний час - АДРЕСА_2.

У березні 2017 року позивач дізнався, що 07.10.1999 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона є єдиним власником житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки за вищевказаною адресою. До цього часу він вважав, що даний житловий будинок з господарськими будівлями є їх спільною з ОСОБА_3 власністю, оскільки вони були побудовані під час шлюбу за спільні кошти. Крім того, оформлення права власності на будинок відбулося вже після смерті ОСОБА_6, що дало привід позивачу вважати, що будинок оформлений як новобудова на одного із подружжя, а інший з подружжя є співвласником будинку.

Позивач також зазначає, що свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, видане виконкомом Березівської сільської ради Любарського району 17.08.1999 року на ім'я ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету вказаної сільської ради №37 від 31.07.1999 року суперечить вимогам законодавства України, оскільки на підставі вищевказаних документів було визнано право власності на об'єкти нерухомого майна за ОСОБА_6, тоді як остання померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1. Виходячи з наведеного, ОСОБА_2 вважає, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_7 без належних на те підстав, чим порушено його право на частку у спільному майні подружжя.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 10 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано, що право власності на будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 після смерті останньої, тоді коли відповідно до закону вона вже не могла набувати прав та обов'язків, тобто порушено процедуру реєстрації нерухомого майна. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції не зазначив жодного доказу чи обставини, на підставі яких можливо зробити висновок з якого саме часу та дати ОСОБА_2 дізнався чи повинен був дізнатися про порушення своїх прав. Апелянт зазначає, що про порушення своїх прав він дізнався у березні 2017 року, коли ОСОБА_3 було подано позовну заяву про розподіл майна подружжя, в якій містилось посилання на свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07.10.1999 року. Також судом не враховано, що в судовому засіданні, надаючи пояснення, ОСОБА_3 підтвердила ту обставину, що апелянту не було відомо, що житловий будинок був оформлений на ім'я ОСОБА_6, після смерті якої вона його успадкувала. А тому, на думку апелянта, рішення суду є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідача ОСОБА_3, її представника та представника Любарської державної нотаріальної контори до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13.09.2016 року (а.с.9, т.1).

Згідно копії витягу з рішення виконкому Любарської районної ради народних депутатів №320 від 15.11.1984 року, ОСОБА_6 надано дозвіл на індивідуальне житлове будівництво у с.Березівка Любарського району (а.с.38, т.1).

Як вбачається з копії будівельного паспорту індивідуального забудовника 16.11.1984 року, районним архітектором погоджено план забудови та складено схему благоустрою земельної ділянки індивідуального забудовника ОСОБА_6 в с.Березівка Любарського району (а.с.39-41, т.1).

24.12.1984 року між ОСОБА_6 та Любарською будівельно-монтажною дільницею, що в с.Стрижівка Любарського району, було укладено договір №434 на будівництво житлового будинку та проведено оплату послуг в сумі 4733,91 рублів, що стверджується квитанцією №523 від 24.12.1984 року (а.с.43, т.1).

Згідно архівної довідки №167 від 11.07.2017 року, виданої архівним сектором Любарської районної державної адміністрації зазначено, що на підставі рішення Березівської сільської ради від 29.10.1993 року ОСОБА_6 було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,60 га з яких: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,35 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с.71-72, т.1).

Рішенням виконавчого комітету Березівської сільської ради №37 від 31.07.1999 року засвідчено, що за ОСОБА_5 рахується цілий жилий будинок, який знаходиться в с.Березівка Любарського району, а також земельна ділянка площею 0,59 га та доручено Бердичівському бюро технічної інвентаризації видати правовстановлюючі документи та признати за ОСОБА_6 право власності на цілий жилий будинок (а.с.10, т.1).

17 серпня 1999 року Березівською сільською радою Любарського району, видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, згідно якого ОСОБА_6, є власником цілого жилого будинку АДРЕСА_1 (а.с.12, т.1).

Згідно матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, про що Березівською сільською радою складено актовий запис про смерть №3 від 11.02.1999 року (а.с.69, т.1).

Відповідно до заповіту, посвідченого 21.07.1982 року секретарем Березівської сільської ради вбачається, що ОСОБА_6 все своє майно, де б воно не було та із чого б воно не складалося і все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3 (а.с.116, т.1).

07.10.1999 року Любарською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6, згідно якого спадкове майно, на яке видане вказане свідоцтво складається із цілого жилого будинку з по господарськими будівлями та земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.37, т.1).

Згідно висновку експерта Житомирського відділення Київського науково-дослідного Інституту судових експертиз №1411/17-25/313-314/18-25 від 27.02.2018 року вбачається, що: рукописний текст «ОСОБА_6 с.Березовка 1984 За план постройки 15р.» Квитанції ф.№191 датованій 1984 роком; підпис «ОСОБА_6» у графі «(фамилия, подпись)» на зворотному боці «Сметы-расчета №434 стоимости ремонтно-строительных работ по заказу - договору" від 24.12.1984; підпис «ОСОБА_6» у графі «Заказчик» «расчетной ведомости объектов и стоимость работ №434» від 24.12.1984; підпис у графі «Груз получил» «Товарно-транспортной накладной №31579» від 17.07.1985 та підпис у графі «Груз получил» «Товарно-транспортной накладной №31883» від 01.07.1985, виконано ОСОБА_2 (а.с.45-50, т.2).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту прийняття виконавчим комітетом Березівської сільської ради Любарського району Житомирської області рішення №37 від 31.07.1999 року, видачі на ім'я ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1, видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.10.1999 року, виданого на ім'я ОСОБА_3 та до моменту звернення позивача із позовною заявою до суду 20.06.2017 року минуло повних 17 років. Позивач не був позбавлений права дізнатися про порушення свого права, звернутися за правовою допомогою в межах строку звернення до суду, а не через сімнадцять років після вчинення оскаржуваних правочинів. Жодними доказами позивач не довів поважності причин пропуску строку для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

У відповідності з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено ч.1 та 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до статті 22 КпШС України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність»,

таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо

інше не було встановлено письмовою угодою між ними (пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на ті обставини, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був побудований сторонами за час шлюбу, а тому прийняттям виконавчим комітетом оспореного рішення, яким засвідчено, що за ОСОБА_6 рахується цілий жилий будинок, видачою на ім'я ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я відповідача ОСОБА_3, порушуються його права як співвласника даного будинку.

Разом з тим, під час розгляду справи було встановлено, що дозвіл на індивідуальне житлове будівництво спірного будинку було надано ОСОБА_6, яка також була забудовником даного будинку, що підтверджується рішенням виконкому Любарської районної ради народних депутатів №320 від 15.11.1984 року та копією будівельного паспорту індивідуального забудовника 16.11.1984 року. Земельна ділянка для будівництва та обслуговування даного будинку, на підставі рішення Березівської сільської ради від 29.10.1993 року, була передано у приватну власність саме ОСОБА_6 і даний будинок був побудований за її життя.

Проте позивач, з урахуванням положень ст. 81 ЦПК України, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що саме сторонам у справі була відведена земельна ділянка для будівництва спірного будинку і вони були забудовниками даного житла, під час розгляду справи не надав.

Також матеріали справи не містять доказів укладення між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 угоди про створення спільної власності на спірний будинок, враховуючи особисті затрати, які поніс позивач під час його будівництва, а тому вважати, що сторони побудували спірний будинок внаслідок спільної праці, а відтак стали його співвласниками, немає підстав. У зв'язку з чим, реєстрація права власності на будинок за ОСОБА_6 після смерті останньої, ніяким чином не порушує прав позивача на частку у спільному майні подружжя.

Таким чином, на підставі наданих сторонами доказів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання даного будинку спільною сумісною власністю подружжя, а тому вимоги позивача про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Березівської сільської ради Любарського району №37 від 31.07.1999 року; визнання недійсним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, видане 17.08.1999 року Березівською сільською радою Любарського району на ім'я ОСОБА_5; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.10.1999 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3 через те, що видачою даних документів порушено його право на частку у спільному майні подружжя, до задоволення не підлягають.

Доводи позивача щодо безпосередньої участі у будівництва будинку правового значення для вирішення даного спору не має, оскільки останній вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на його будівництво (п.п. 4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок»).

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, в порушення вимог ст. ст. 4, 264, 265 ЦПК України, не встановив чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, а якщо були, то вказати, чи є відповідачі відповідальними за це, оскільки відмовити у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності можливо лише при обґрунтованості та доведеності позовних вимог, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 10 січня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Любарської селищної ради, треті особи - Комунальне підприємство «Бердичівське міжміське бюро технічно інвентаризації», Любарська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Березівської сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовити з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року.

Головуючий Судді