ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6192/17
Провадження № 2/362/202/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Корнієнка С.В., за участю секретаря судового засідання -Хоменко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право на спадщину, договору дарування частині будинку, визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з вимогами про визнання:

?недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 листопада 2007 року, виданого ОСОБА_2;

?недійсним договору дарування частини житлового будинку від 26 вересня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2;

?як новостворене з відповідачем майно - житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя;

?право власності на Ѕ частину вказаного будинку, земельних ділянок: площею 0,0500 га, кадастровий НОМЕР_1, площею 0,0767 га, кадастровий НОМЕР_2, в АДРЕСА_1.

Зазначені вимоги обґрунтовані тим, що за рахунок спільної праці та грошових коштів сторонами був відремонтований житловий будинок відповідача, а тому вона вважає його новоствореним майном та об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим, свідоцтво про право на спадщину та договір дарування частини житлового будинку є недійсними та підлягають скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, фотографії спірного житлового будинку, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Як вбачається з положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з положеннями ч.ч.1 і 3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до положень ч. 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Положеннями ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України).

Відповідно до положень п.п. 22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Як вбачається з положень ст.57 СК України, до особистої приватної власності подружжя відноситься: майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, майно, набуте чоловіком або дружиною на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також якщо майно набувалось під час шлюбу, але за гроші одного з подружжя, які належали йому особисто.

Положення Сімейного кодексу України у статтях 57 і 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Положення ст.ст.368-370 ЦПК України встановлюють поняття право спільної сумісної власності, порядок його здійснення та виділ частки із такого майна.

Порядок переходу прав власності на земельну ділянку з переходом прав власності на нерухомість встановлений положеннями ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до положень ст.1301 ЦК України, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала право на спадкування, а також і інших випадках, встановлених законом.

Поняття договору дарування, порядок його укладення та розірвання передбачений положеннями Глави 55 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 10 жовтня 2003 року, про що свідчить Свідоцтво про шлюб (а.с.9).

На підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.11.2007 року, посвідченого Васильківською міською державною нотаріальною конторою Київської області,за реєстровим № 2-4316, відповідач ОСОБА_2 прийняв у спадщину за заповітом від ОСОБА_4 14/25 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Згідно Договору дарування частини житлового будинку від 26.09.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Кізім С.О., за реєстровим № 741, відповідач ОСОБА_2 прийняв вдар від ОСОБА_3 11/25 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

За актовим записом про смерть № 118 від 30 березня 2012 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.118).

Технічний паспорт та будинкова книга на житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровані на відповідача ОСОБА_2, як його власника (а.с.14, 19).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру, відповідачеві ОСОБА_2 належать земельні ділянки: площею 0,1000 га, кадастровий НОМЕР_1, та площею 0,1534 га, кадастровий НОМЕР_2, розташовані за адресою АДРЕСА_1 (а.с.27, 30).

Згідно довідки № 58 від 19.08.2017 року позивач ОСОБА_1 працює в Національній бібліотеці України ім. Я.Мудрого на посаді провідний бібліотекар, заробітна плата за період з лютого 2017 року по липень 2017 року склала 91 556 грн. 41 коп. (а.с.33).

Актом обстеження житлових умов від 09.10.2017 року, складеного депутатом Васильківської міської ради встановлено, що виконання робіт по ремонту, добудові та облаштуванню домогосподарства за адресою : АДРЕСА_1, відбувалося за період подружнього життя сторін у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.47).

Позивачем надано до матеріалів справи власноруч складену калькуляцію по витратам на добудову житлового будинку (а.с.49-53).

Свідки сторони позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дали пояснення з обставин покращення стану житлового будинку відповідача за участі заявниці.

Свідки сторони відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили обсяг та характер будівельних робіт, виконаних ними в будинку відповідача.

Разом з тим суд зазначає, що в матеріалах цивільної справи відсутні та судом не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення позивачем грошових коштів на придбання будівельних матеріалів та прикладання нею спільних трудових затрат для ремонту та добудови спірного житлового будинку, отриманого відповідачем у спадщину та вдар, спрямованих на його істотне поліпшення, для визнання його новоствореним майном.

Суд, також звертає увагу, що добудова до житлового будинку, яку позивач вважає істотним поліпшенням, у встановленому законодавством порядку в експлуатацію не приймалася, а тому не може бути предметом визнання, як новостворене майно, та поділу.

Крім того, стан житлового будинку, що спростовує його поліпшення, підтверджується фотографіями, що надані представником відповідача.

Відмовляючи в задоволені позову суд також зазначає, що позивачем та її довірителем не доведені підстави для визнання правовстановлюючих документів - свідоцтва про право на спадщину та договір дарування не дійсними.

Вимоги позову, в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельних ділянок, на яких розташований спірний будинок, також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від первісних позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.57, 60, 68, 69, ч.1 ст.70, 72, 74 СК України, ст.ст.331, 368, 372 ЦК України ст.ст.4, 76-83, 264, 265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.