Ухвала

05 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 640/12545/17

провадження № 61-19344ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту іпотечного договору,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просив визнати недійсним пункт 8 договору іпотеки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 16 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О. Є., за реєстровим № 3211.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку із розстроченням платежу. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О. Є. та зареєстровано у реєстрі за № 3208. Право його приватної власності на житловий будинок було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 16 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 також було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О. Є. та зареєстровано в реєстрі за № 3211. У пункті 1 іпотечного договору зазначено, що ОСОБА_1 передав житловий будинок в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_2 у забезпечення виконання договору купівлі-продажу. Вказує, що пункт 8 іпотечного договору, в якому йдеться про порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на належний йому житловий будинок, не відповідає вимогам закону, оскільки у цьому пункті є посилання на статті закону, назва якого не вказана. Крім того, з положень пункту 8 йому не зрозуміло, яка кореспонденція, у які строки і в якому порядку йому надсилається, а також не зрозуміло за яких умов (у разі якого саме порушення) іпотекодержатель може прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, йому не зрозуміло чи суперечать положення пункту 8 іпотечного договору положенням пункту 5 цього ж договору, де вказано, що іпотекодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем оплати повної суми боргу за договором купівлі-продажу більш ніж на два місяці. Ці всі положення пункту 8 іпотечного договору він вважає незаконними та несправедливими, оскільки ними передбачена можливість проведення іпотекодержателем подальших дій по зверненню стягнення на предмет іпотеки незалежно від того, чи отримав вимогу іпотекодавець особисто та чи відомо особисто іпотекодавцю про надходження такої вимоги від іпотекодержателя. Відсутність назви закону в пункті 8 іпотечного договору та відсутність на момент укладення договору повного розуміння ним його змісту, значення, умов та правових наслідків перешкоджали його вільному волевиявленню, оскільки він не міг повністю зрозуміти, на що погоджується при підписанні договору. Також, нотаріусом належним чином не виконано вимоги статті 54 Закону України «Про нотаріат». Він не має юридичної освіти, і відразу, при укладенні договорів купівлі-продажу та іпотеки 16 серпня 2013 року, не міг повністю зрозуміти про що йдеться у цих договорах, а також зрозуміти спрямованість змісту пункту 8 іпотечного договору та в цілому спрямованість договорів на користь ОСОБА_2 . Про невідповідність пункту 8 договору іпотеки вимогам закону він зрозумів лише у 2016 році після виявлення недоліків житлового будинку під час спроби врегулювання з ОСОБА_2 спірних питань. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Київський районний суд м. Харкова рішенням від 12 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року, в задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач при укладенні спірного договору був повідомлений про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями статей 3, 627 ЦК України підписав договір, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним у позові вимог.

22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є визнання недійсним пункту 8 договору іпотеки.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту іпотечного договору.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев