Справа 752/7485/16-ц
провадження № 2-п/752/4/19
УХВАЛА

22.03.2019 року Голосцївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П

з участю секретаря судового засдіання Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву відповідача ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2017 року у цивільній справі № 752/7485/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», треті особи: Моторне (транспортне) страхове бюро України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віді-Пауер» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись з заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 01.02.2017 року у цивільній справі № 752/7485/16-ц, яким позов було заволочено частково та стягнуто з нього на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 33308,50 коп. та на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000,00 грн., звернувся до суду із заявою про його скасування та в листопаді 2018 року представником відповідача було надано суду заяву, оформлену у відповідності до вимог закону, відповідно до якої сторона відповідача просила суд визнати поважними причини неявки ОСОБА_2 до суду та поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, прийняти заяву до розгляду та скасувати заочне рішення від 01.02.2017 року у цивільній справі № 752/7485/16-ц.

В обґрунтування заяви зазначено, що при розгляді справи відповідача не було повідомлено про розгляд справи належним чином, оскільки, останній на час розгляду справи не проживав за адресою, вказаною в позові та судові виклики, відповідно, він не отримував. Крім того, приймаючи рішення, суд обмежився лише доказами наданими виключно позивачем, позбавивши відповідача можливості надати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, на спростування розміру суми відшкодування, а відтак наявні підстави для скасування заочного рішення суду та призначення справи до розгляду

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги заяви підтримала в повному обсязі та просила їх задорвольнити з викладених в заяві підстав.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви відповідача, посилаючи на підстави викладені в письмових поясненнях. Одночасно вказала, що відповідачем рішення суду виконане в повному обсязі та докази, на підтвердження іншої адреси місця проживання відповідача матеріали справи не містять, та стороною відповідача не доведено, а відтак відсутні законні підстави для визнання причин неявок відповідача поважними та скасування заочного рішення.

Інші сторони в судове засідання не з»явився. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили, в зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути заяву без його участі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, заяви, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 19.05.2016 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», треті особи: Моторне (транспортне) страхове бюро України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віді-Пауер» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В позові вказано місце проживання відповідача - АДРЕСА_1 (а.с.2-3).

Крім того, відповідно до постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 18.12.2015 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано стягнення у виді штрафу. З тексту постанови вбачається, що ОСОБА_2 був присутнім під час розгляду адміністративного матеріалу та судом встановлено його місце проживання - АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.06.2016 року, у справі відкрито провадження та призначено судове засідання на 19.09.2016 року. Копію ухвали з додатками направлено сторонам для відома (а.с.42, 47).

В судові засідання на 19.09.2016 року, 21.11.2016 року, 01.02.2017 року відповідачу направлялись судові повістки за останнім відомим місцем його проживання, та до суду повертались поштові конверти без вручення за закінченням терміну зберігання.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 01.02.2017 року, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», треті особи: Моторне (транспортне) страхове бюро України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віді-Пауер» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було задоволено частково та стягнуто на користь позивача із відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» пеню в сумі 1193,99 грн., з відповідача ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 33308,50 грн. та на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000,00 грн. (т. 1 а.с.139-146).

Копію рішення суду було направлено сторонам у справі для відома (т. 1 а.с.148).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.03.2017 року, заяву ПрАТ «Українська транспортна страхова група» про перегляд заочного рішення суду від 01.01.2017 року у справі № 752/7485/16-ц, було залишено без задоволення (т. 1 а.с.182-183).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2017 року, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2017 року в частині стягнення з ПрАТ «Українська транспортна страхова група» на користь ОСОБА_3 пені за прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 1193,99 грн., було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог (т. 1 а.с.225-228).

В лютому 2018 року відповідач особисто подав клопотання щодо оскарження рішення суду та в листопаді 2018 року представником відповідача подано заяву про перегляд заочного рішення суду, оформлену у відповідності до вимог закону (т. 2 а.с.4, 36-42).

Відповідно до частини третьої статті 284 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його переглядякщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 4 ст. 284 ЦПК України).

Відповідач зазначає, що про рішення суду дізнався від роботодавця після отримання виконавчого листа, а тому суд вважає за можливе задовольнити заяву відповідача, поновивши, останньому, строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Крім того, судом встановлено, що в січні 2019 року представник відповідача звернулась в суд із заяво про скасування заходів забезпечення позову та ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року, були скасовані заходи забезпечення позову застосовані ухвалою суду від 14.06.2016 року у вигляді накладення арешту на майно ОСОБА_2 Ухвала суду сторонами оскаржена не була та набрала законної сили (т. 2 а.с.193-194).

В мотивувальної частини зазначеної ухвали вбачається, що виконавчі провадження з примусового виконання заочного рішення суду від 01.02.2017 року у справі № 752/7485/16-ц закінчені, в зв»язку із повним виконанням рішення суду відповідачем ОСОБА_2

Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із положеннями ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначені, зокрема, обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і не повідомлення їх суду, і докази про це посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Тобто для скасування заочного рішення необхідна наявність одночасно двох наведених умов.

Використання законодавцем в конструкції коментованої статті 288 ЦПК України сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення.

Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був повідомлений про день та час розгляду цивільної справи за останньою відомою позивачу адресою належним чином, про що в матеріалах справи є судові повістки, поштові конверти адресовані відповідачу із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Судом виклики здійснювались за адресою, яку відповідач вказав під час розгляду адміністративного матеріалу та позов було подано позивачем за останнім відомим місцем проживання відповідача.

Твердження сторони відповідача про те, що останній змінив адресу місця проживання та на час розгляду справи в суді та ухвалення заочного рішення, проживав за іншою адресою, суд відкидає, оскільки належних та допустимих доказів наведеним поясненням суду не надано.

Суд вважає, що у відповідності до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, відповідач судом був повідомлений належним чином про судові засіданні по цивільній справі.

Крім того, дослідивши заяву про перегляд заочного рішення, матеріали справи, суд приходить до висновку, що обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення є непогодження з винесеним рішенням по суті та є по суті обґрунтуванням апеляційної скарги.

У відповідність до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на які надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішеннявід 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, слід зазначити про те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суду необхідно виходити з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

В спірній по справі ситуації суд виходить з того, що відповідачем не дотримано процесуальних вимог цивільного законодавства, які б дозволяли суду дійти висновку про необхідність скасування ухваленого заочного рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи судові повістки та поштові повідомлення, однак без поважних причин в судове засідання по справі, не з»явився, про причину неявки суду не повідомив, у зв»язку з чим у справі було ухвалено заочне рішення про часткове задоволення позовних вимог на підставі аналізу доказів, які знаходились в матеріалах справи.

Зазначені відповідачем обставини не можуть бути підставою для скасування заочного рішення, при фактичній відсутності сукупності підстав, які зазначені в частині першій ст. 288 Цивільного процесуального кодексу України.

Крім того, суд приймає до уваги і той факт, що виконавчі провадженні з примусового виконання заочного рішення суду від 01.02.2017 року закінчені у зв»язку з тим, що сума боргу, виконавчий збір та витрати боржником сплачені в повному обсязі, що свідчить про фактичну згоду відповідача із заочним рішенням суду.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що підставами скасування заочного рішення є поважність неявки в судове засідання відповідача та наявність істотних доказів, які поза розумним сумнівом спростовують обґрунтування позивача, за відсутності зазначених обставин у сукупності, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення, а тому заява відповідача про перегляд заочного рішення та його скасування є необґрунтованою та безпідставною, в зв»язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Частиною 4 ст. 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст. ст. 284-288 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити відповідачу ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

В задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2017 року у цивільній справі № 752/7485/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», треті особи: Моторне (транспортне) страхове бюро України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віді-Пауер» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - відмовити.

Роз'яснити заявнику, що відповідно до пункту 4 статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.П. Чередніченко