Справа № 161/1916/19 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/328/19 Категорія: 1 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Данилюк В.А., Здрилюк О.І.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника скаржника ОСОБА_1,

головного державного виконавця Левчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинський області Левчук Ірини Олегівни за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2019 року

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд із скаргою на дії головного державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області) Левчук І.О.

Скаргу мотивує тим, що 23 січня 2019 року представник стягувача проінформував його про наявність повідомлення, згідно яким вартість описаного та арештованого майна, відповідно до висновку про ринкову вартість об'єкта оцінки суб'єктом оціночної діяльності КЕФ «Експертиза -Тоутал» від 15 січня 2019 року становить: павільйон АДРЕСА_1 становить 251253, 00 гривень; приміщення АДРЕСА_1 становить 270140 грн. Зазначає, що він є власником описаного та арештованого майна, має заінтересованість в неупередженому критичному розгляді оцінки майна та переконаний про наявність підстав для проведення рецензування.

Посилаючись за ЗУ «Про виконавче провадження» ЗУ «Про оцінку майна» «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», зазначає, що експерт не міг ознайомитись з об'єктом оцінки оскільки магазин( павільйон) зачинені, також вони опечатані заступником начальника Ковельського міськрайонного відділу ДВС і цей факт зафіксовано в постанові про опис та арешт майна боржника ВП № 49916393 від 07.11.2018 року. Арештоване майно передано на зберігання представнику ПАТ «Укрсоцбанк»- стягувачу. При цьому доступ до приміщень має лише боржник( як власник), а такий не дав доступу до павільйонів. Таким чином експерт готуючи висновок про вартість об'єкта оцінки не міг фактично ознайомитись з майном, що є предметом оцінки. Належних та допустимих доказів проведення особистого огляду суб'єктом оціночної діяльності об'єкта оцінки матеріали висновку від 15 січня 2019 року не містить.

Просить визнати неправомірними дії головного державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області Левчук І.О. у виконавчому провадженні №49916393, щодо прийняття висновку про ринкову вартість об'єкта оцінки суб'єктом оціночної діяльності - суб'єкт господарювання КЕФ «Експертиза-Тоутал» від 15.01.2019 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у зв'язку з тим, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить її скасувати та справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

При цьому скаржник посилалася на те, що ним не оскаржується сам висновок про оцінку майна, предметом його вимог викладених у скарзі є дії державного виконавця, які полягають у прийнятті звіту про оцінку майна, який був складений з суттєвим порушенням. На його думку дії головного державного виконавця є неправомірними, що і доводилось в мотивувальній частині скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а оскаржувану ухвалу - скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відмовляючи у відкритті провадження в даній справі, суд першої інстанції виходив з того , що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов'язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду №12-18гс18, суд першої інстанції дійшов висновку, що спори про визнання недійсним звіту про оцінку майна не можуть бути розглянуті у порядку іншого (ніж господарське) судочинства.

Однак такі висновки суду зроблені з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування даної ухвали.

Частина ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 вказаної статті відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Приписи ст. 19 ЦПК України визначають категорію справ, що відносяться до юрисдикції загальних судів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Господарський процесуальний кодекс України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (пункти 1, 10, 15 частини першої статті 20 цього кодексу).

Відмовляючи у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2, суд першої інстанції, посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду № 12-18гс18, зробив помилковий висновок про те, що справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства з огляду на таке.

В зазначеній постанові Верховний Суд розглядав господарську справу за матеріалами позову про визнання недійсним звіту про оцінку майна з огляду на положення Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-Ш «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (надалі Закон № 2658-III), який визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Системний аналіз норм цього Закону свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов'язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов'язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. У зв'язку з чим робить висновок саме у господарській справі, що переглядається касаційним судом, що спори з зазначеного питання не можуть бути розглянуті у порядку іншому (ніж господарське) судочинство. Цей висновок стосується тільки розгляду господарських справ у разі виникнення аналогічних питань з огляду на те, що процесуальні норми судів іншої юрисдикції щодо цього питання касаційним судом не аналізувалися.

Разом з тим, з огляду на положення ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець у ході здійснення виконавчого провадження наділений законом повноваженнями самостійно визначати вартість майна боржника, зокрема із залученням суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, виконавець приймає рішення та несе відповідальність за вчинення дій щодо призначення суб'єкта оцінювання, погодження та прийняття проведеної оцінки до виконання, використання результатів проведеної оцінки, передачу нерухомого майна на торги за погодженою ним оцінкою.

У справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець чи залучений ним суб'єкт оціночної діяльності ) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності.

У зв'язку з викладеним апеляційний суд вважає, що право сторін оскаржити в судовому порядку результати визначення вартості чи оцінки майна кореспондується із закріпленими у статті 447 ЦПК України, статтях 2, 74 ЗУ «Про виконавче провадження» положеннями щодо права сторін виконавчого провадження оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виконавця під час виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ. Забезпечення зазначеного права віднесено до засад виконавчого провадження.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що скарга на дії державного виконавця у цій справі підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції належним чином не визначив характеру спору, суб'єктного складу правовідносин, предмета та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов до помилкового висновку щодо належності спору до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Неправильне застосування норм процесуального права призвело до безпідставної відмови у розгляді даної скарги, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права заявника на гарантії захисту у суді своїх інтересів.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для відкриття провадження, що не передбачено приписами ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції підлягає до скасування з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду( зокрема вирішення питання про відкриття провадження).

Керуючись ст. 367,369,374,379,381,382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2019 року скасувати.

Цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинський області Левчук Ірини Олегівни направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: