Єдиний унікальний номер справи 490/8284/18 Головуючий по 1 інстанції Гуденко О.А.
Провадження 22-ц/812/672/19 Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

03 квітня 2019р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Лептуга С.С.,

розглянувши без участі сторін у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2019 року

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу,

встановила:

В жовтні 2018 року ОСОБА_5 пред'явив позов до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 07 листопада 2014 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції про, що складено актовий запис № 657.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2019 року закрито провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Ухвалою цього ж суду від 17 січня 2019 року застосовано до ОСОБА_5 заходи процесуального примусу, а саме стягнуто з останнього штраф в сумі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних, що становить 576,30 грн.

Не погодившись з ухвалою про стягнення штрафу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, посилаючись на її необґрунтованість.

Відповідач, в поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 жовтня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі.

З наданої представником відповідача копії рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2018 року видно, що у справі № 487/4765/18 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 07 листопада 2014 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, актовий запис № 657- розірваний.

Також, представником відповідача було надано копію заяви за підписом представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 про визнання позову ОСОБА_6 у справі № 487/4765/18.

З подачею цих копій представник відповідача заявив клопотання про вжиття заходів процесуального примусу до позивача за зловживання процесуальними правами, а саме подання ним до суду аналогічного позову про розірвання шлюбу в той час, як йому достовірно було відомо про те, що справа за позовом його дружини ОСОБА_6 до нього вже перебуває в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва, і навіть до подачі даного позову він направляв до того суду заяву про визнання позову про розірвання шлюбу.

Постановляючи ухвалу про застосування до ОСОБА_5 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з позовом з тими ж вимогами, які перебували на розгляді в іншому суді при розгляді якої його представником подано заяву про визнання позову, а тому такі дії свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Цивільне судочинство - це форма реалізації судової влади, форма здійснення правосуддя в цивільних справах.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Наведене свідчить про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб'єктивне право має межі, оскільки суб'єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Так, цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Права та обов'язки учасників справи регламентовані ст. 43 ЦПК України.

За положеннями ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об'єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Згідно зі ст. 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Системний аналіз ст.ст. 44, 148 ЦПК України дає можливість зробити висновок, що визнання певних процесуальних дій зловживанням процесуальними правами можливе після того, як така процесуальна дія вчиняється і стає предметом судового розгляду після якого суд має право визнати подання скарги, заяви, клопотання зловживанням процесуальними правами та залишати такі без розгляду або ж повернути, застосувати заходи процесуального примусу, зокрема і у вигляді штрафу.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що пред'явлення ОСОБА_5 позову до ухвалення рішення про розірвання шлюбу ініційованого його дружиною було реалізацією дозволеного процесуальним законом права і переслідувало легітимну мету - якнайшвидше вирішення спору по суті, а тому не може розцінюватись як зловживання процесуальним правом.

Обставин, які б вказували на те, що дії позивача були спрямовані на шкоду правосуддю у справі відсутні.

До того ж представник відповідача у клопотанні від 09 листопада 2018р. не тільки просив вжити заходів процесуального примусу до позивача, а й звертав увагу суду на непідсудність справи Центральному районному суду, так як відповідач зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, що є територією Інгульського району.

Така ж інформація міститься в довідці Департаменту з надання адміністративних послуг від 18 жовтня 2018р., яку суд отримав до постановлення ним ухвали про відкриття провадження у справі.

Отже, дії суду також не були бездоганними.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а ухвала суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2019 року про накладення штрафу скасувати.

Компенсувати ОСОБА_5 за рахунок державного бюджету 384,20 грн. судового збору, сплаченого за квитанцією №13144 від 27 лютого 2019 р.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 03 квітня 2019р.

Головуючий: Судді: