Провадження № 22-ц/801/710/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 рокуСправа № 127/25885/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_3,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В. у залі суду, повне судове рішення складено 28 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про позбавлення права користування житловим будинком.

Позов обґрунтовано тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями № 45 по вул. 1905 року в м. Вінниці на підставі договору дарування від 13 червня 1991 року.

З 2009 року у зазначеному будинку був зареєстрований та проживав її онук ОСОБА_6

З 2014 року він у будинку не проживає, проте часто приходить, у тому числі у нетверезому стані, порушує спокій та погрожує їй, своїми неправомірними діями чинить їй перешкоди у вільному користуванні будинком, у зв?язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів. Також реєстрація місця проживання відповідача у її будинку створює перешкоди у реалізації нею права власності, зокрема щодо оформлення субсидії, оскільки він в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг участі не бере, хоча є повнолітнім та працездатним.

Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації місця проживання, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим будинком № 45 (№ 43) по вул. 1905 року в м. Вінниці.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що право відповідача на користування будинком підлягає припиненню на вимогу власника майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, оскільки сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач чинить позивачу, як власнику домоволодіння, перешкоди у користуванні ним, він не є членом її сімї, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2019 року ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 07 березня 2019 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 березня 2019 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_7 зазначив, що у будинку, у якому зареєстровано його місце проживання, він проживає з народження і до цього часу, іншого житла він не має. Стверджує, що саме позивач створює йому перешкоди у користуванні будинком, оскільки зачиняє двері зсередини та не впускає його в будинок. Доводи, викладені у судовому рішенні про те, що він винаймає квартиру не підтверджені жодним доказами.

Разом з тим суд першої інстанції неправильно встановив обставини у справі та не врахував, що ОСОБА_4 не є належним позивачем, оскільки нею не підтверджено належними та допустимими доказами, що вона є власником будинку № 43 по вул. 1905 року в м. Вінниці.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказувала на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також указала на необґрунтованість доводів відповідача щодо належності їй вказаного житлового будинку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 13 червня 1991 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори, є власником житлового будинку з господарськими будівлями № 45 по вул. 1905 року у м. Вінниці (а.с. 27-28).

У цьому будинку з 24 листопада 2009 року зареєстрований ОСОБА_5 (а. с. 11-14, 26).

Відповідно до листа Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 8065 від 24 жовтня 2018 року матеріали інвентаризаційної справи № 1702 на житловий будинок № 45 містять інформацію про зміну номера будинку, а саме: у 1951 році вул. 1905 року, «23»; у 1965 році вул. 1905 року, «39»; у 1982 році вул. 1905 року, «43»; з 04 червня 1987 року вул. 1905 року, «45» (а. с. 25).

Відповідно до довідки Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці квартального комітету мікрорайону «Лівобережний» № 1934 від 21 вересня 2018 року ОСОБА_5 за адресою місця реєстрації згідно зі свідченнями сусідів не проживає з 2014 року і до теперішнього часу (а.с. 16а).

Актом опиту сусідів, складеним квартальним комітетом «Лівобережний» від 21 вересня 2018 року № 1935 встановлено, що ОСОБА_5 у будинку № 43 по вул. 1905 року в м. Вінниці з 2014 року і до теперішнього часу не проживає (а.с. 16).

Згідно з довідкою № 2554 від 21 листопада 2018 року, виданою Асоціацією органів самоорганізації населення м. Вінниці квартальним комітетом «Лівобережний» ОСОБА_5 зареєстрований і проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 61).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та пятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…»

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач не проживає у належному їй будинку, а реєстрація його місця проживання у ньому створює перешкоди у користуванні будинком.

При цьому належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у будинку позивача матеріали справи не містять.

Довідки квартального комітету «Лівобережний» про місце проживання відповідача не відображають правильність обставин, оскільки є взаємовиключними і не несуть інформацію щодо місця проживання ОСОБА_5

Також колегія суддів не приймає до уваги акт опитування сусідів, оскільки ним встановлено не проживання відповідача саме на момент опитування, але не свідчить про його не проживання протягом 2014-2018 років.

Отже жодного доказу, який би об'єктивно свідчив про те, що відповідач не проживає у будинку, який належить позивачу, нею не надано.

Також матеріали справи не містять доказів наявності обставин, які б свідчили про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 116 ЖК України.

Даних про те, що відповідач має інше придатне для проживання житло матеріали справи також не містять.

У судовому засіданні не доведено жодним належним та допустимим доказом, що відповідач чинить перешкоди позивачу в оформленні субсидії та не сплачує комунальні послуги.

Окрім цього, у порушення вимог ст. 49 ЦПК України, суд першої інстанції самостійно змінив предмет позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі.

Так, позивачем заявлено позовні вимоги про позбавлення права користування житловим будинком.

Зі змісту судового рішення слідує, що в судовому засіданні позивач та його представник уточнив позовні вимоги та просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутня письмова заява про зміну предмета позову.

Отже суд першої інстанції розглянув спір поза межами заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем позовних вимог, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, стягненню з позивача на користь відповідача підлягає судовий збір в сумі 1 057,20 грн, сплачений ним за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про позбавлення права користування жилим будинком відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1 057,20 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С. К. Медвецький

Судді: Підпис С. Г. Копаничук

ОСОБА_8 Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С. К. Медвецький