н/п 4-с/490/97/2019
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді- Черенкової Н.П.,

при секретарі - Янкевич В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії-Миколаївське обласне управління публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на постанову Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області № 52111149 від 12 березня 2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу та на бездіяльність державного виконавця Радиш Олени Вікторівни, боржник ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ :

24 травня 2019 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії посадової особи органу державної виконавчої служби - державного виконавця Центрального ДВС Радиш О.В., боржник ОСОБА_1 , в якій просив: визнати дії щодо привернення виконавчого документу стягувану-неправомірними; скасувати постанову від 12.03.2019 року про повернення виконавчого документу стягувану.

При цьому, вказано наступне.

04.04.2013 року виданий виконавчий лист Центральним районним судом м. Миколаєва про звернення стягнення на предмет іпотеки: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному із співвласників, в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед АТ « Ощадбанк» за кредитним договором від 13.02.2008 року в розмірі 56782,32 Євро.

Постановою від 12.03.2019 року, яку заявник отримав 15.05.2019 року, виконавчий лист повернутий на підставі п.9ч.1 ст.37 ЗУ "Про виконавче провадження".

В обґрунтування скарги АТ «Ощадбанк» посилається на невиконання державним виконавцем вимог ст.124 Конституції України про обов`язковість виконання рішень суду на всій території України, статтей 2,13,18 ЗУ "Про виконавче провадження", Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо змісту постанови, як окремого документу, а саме постанова взагалі не містить в собі мотивів прийняття такого рішення ; невідповідність дій ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", тобто не були використані всі надані законом права для примусового виконання судового рішення.

Дана скарга передана судді 27.05.2019 року.

Ухвалою від 30.05.2019 року дана скарга залишена без руху.

26.06.2019 року надійшли уточнення від банку, які передані судді 05.08.2019 року. ( суддя знаходилась у відпустці)

Ухвалою від 07.08.2019 року скаргу прийнято до розгляду, зобов`язано Центральний ДВС надати матеріали виконавчого провадження № 52111149 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/12035/2012, виданого 04.04.2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Дані матеріали надійшли на адресу суду 12.09.2019 року та отримані суддею 16.09.2019 року.

Сторони до судового засідання не з`явились.

Представник АТ "Ощадбанк" просила про розгляд скарги у її відсутність.

Суб`єкт оскарження заперечень не надав.

Судом постановлено про розгляд скарги у відсутності сторін, що відповідає вимогам статті 450 ЦПК України.

Вивчивши доводи скарги, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлене наступне.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.11.2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , шляхом проведення публічних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок задоволення вимог ПАТ "Державний Ощадний Банк України" у розмірі 56782,37 євро.

На виконання даного рішення 17.12.2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №1423/12035/2012.

АТ " Державний ощадний банк України" неодноразово пред`являв даний виконавчий лист до виконання.

Ухвалою суду від 21.10.2016 року задоволено скаргу АТ "Ощадбанк України" частково.

Постанову від 25.03.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу скасовано, та зобов`язано старшого державного виконавця Центрального ДВС Гвоздь І.О. відновити виконавче провадження ВП № 47042006.

Ухвалою від 09.11.2017 року постановлено видати дублікат виконавчого листа.

Постановою ВП № 52111149 від 12.03.2019 року державним виконавцем Центрального ДВС Радиш О.В. виконавчий лист повернутий стягувану на підставі ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" та встановлено, що наявна заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання судового рішення.

Дана постанова отримана стягувачем 15.05.2019 року за вхідним номером 1994.

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України , міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України, обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення ім`ям України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до частини першої ст.13 ЗУ "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.

Відповідно до п.7 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції, чинній на дату винесення оскаржуваної постанови), затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5, постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені га по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи га дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови. .

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Пре заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якаю таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку:

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

При цьому, пунктом 3 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набранню чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається що Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" тимчасово зупинено примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке, у тому числі перебуває в іпотеці, за таких умов:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя;

- у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно:

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва, нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Між тим, постанова, яка оскаржується, не відповідає вказаним вимогам. Направлені матеріали виконавчого провадження не містять в собі даних щодо виконання вимог, визначених законом.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Конституційний Суд України наголосив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення,

За змістом частини першої статті 129 Конституції України та частини першої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою частиною якого є доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до вимог ст. 41 ЗУ "про виконавче провадження", у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Пілотним рішенням Європейського суду з прав людини Юрій Миколайович Іванов проти України державу було зобов`язано запровадити ефективний засіб юридичного захисту, який би забезпечив адекватний та достатній захист від невиконання або затримки у виконанні рішень національного суду, за виконання якого вона несе відповідальність відповідно до принципів, встановлених практикою Європейського суду з прав людини. Для цього Україні був наданий рік, а потім ще півроку. На виконання зазначеного рішення Міністерством юстиції було розроблено проект Закону України «Про гарантії держави щодо виконання рішень суду», який 14 січня 2011 року урядом подано на розгляд Верховної Ради України.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи, так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Європейський Суд зазначив, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що виходячи із гарантій, закріплених у статтях 55, 129,129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 ЦПК України, дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу без мотивів прийняття такого рішення з посиланням на вимоги п.9ст.37 ЗУ "Про виконавче провадження" та без виконання вимог ст.ст. 13, 18 ЗУ "Про виконавче провадження" щодо виконання виконавчого листа, не можуть вважатись правомірними, оскільки перешкоджають доступу стягувану до належного виконання судового рішення, а отже і доступу до правосуддя.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 червня 2019 року у справі №688/1619/17-ц (провадження 61-24783 св18), постанові від 31.07.2019 року у справі 554/2155/17 ( провадження 61-27648св18).

Отже , вимоги скарги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 447-452 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Миколаївське обласне управління публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на постанову Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області № 52111149 від 12 березня 2019 року про повернення виконавчого документу стягувану та на бездіяльність державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області Радиш Олени Вікторівни, боржник ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Радиш Олени Вікторівни від 12.03.2019 року № 52111149 про повернення виконавчого документу стягувачу, та зобов`язати прийняти вказаний виконавчий лист до виконання.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання сторонами повного тексту ухвали до Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлений 05 листопада 2019 року.

Суддя : Черенкова Н.П.