КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ярошенко С.В.
Єдиний унікальний номер справи № 754/8178/15-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп» про визнання поруки припиненою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ТОВ «Ей Ві Груп» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 25 липня 2011 року між фінансовою компанією ТОВ «Ей Ві Груп» та ПП «Оберон-Україна» було укладено договір факторингу № 5/07-2011-Ф, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується поступитися фінансовій компанії ТОВ «Ей Ві Груп» правами вимоги до дебіторів клієнта, які вказані у переліку дебіторів, грошових коштів (включаючи всі види неустойок), право на отримання яких належить клієнту на підставі документів, які підтверджують таке право вимоги відповідно до договору постачання, а фінансова компанія ТОВ «Ей Ві Груп» зобов`язується придбати вказані права вимоги грошових коштів від дебіторів клієнта і передати за плату грошові кошти в порядку і у випадках, передбачених договором.

ПП «Оберон-Україна» свої зобов`язання за договором не виконує, до цього часу кошти не повернуло, у зв`язку з невиконанням умов договору виникла заборгованість у розмірі 347 625,55 грн, з яких: 56 610,32 грн - штраф у розмірі 10 % від суми кожної конкретної угоди, за якою не відбулося виконання; 142 924,73 грн - плата за фінансування у подвійному розмірі; 16 822,81 грн - комісія; 53 658,82 грн - пеня; 8 769,09 грн - 3 % річних; 68 839,78 грн - інфляційні втрати.

Позивач вказував, що 30 січня 2013 року між фінансовою компанією ТОВ «Ей Ві Груп» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 30/01-13 згідно якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відповідати за виконання зобов`язань та погашення боргу за договором факторингу № 5/07-2011-Ф від 25 липня 2011 року.

На підставі викладеного ТОВ «Ей Ві Груп» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 347 625,55 грн, з яких:

56 610,32 грн - штраф у розмірі 10 % від суми кожної конкретної угоди, за якою не відбулося виконання;

142 924,73 грн - плата за фінансування у подвійному розмірі;

16 822,81 грн - комісія;

53 658,82 грн - пеня;

8 769,09 грн - 3 % річних;

68 839,78 грн - інфляційні втрати.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ТОВ «Ей Ві Груп» про визнання поруки припиненою.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що згідно частини четвертої статті 559 ЦК України позивачем пропущено строк звернення до нього, як до поручителя, з вимогою про погашення заборгованості, оскільки останнім днем строку було 16 жовтня 2014 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року позов ТОВ «Ей Ві Груп» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фінансової компанії ТОВ «Ей Ві Груп» кошти у розмірі 347 625,55 грн та судовий збір у сумі 3 476,27 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Ей Ві Груп» про визнання поруки припиненою відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення скасувати.

Вказував, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не відповідає дійсності, зокрема, штраф у розмірі 10% суми кожної конкретної угоди, за якою відбулося невиконання, нараховано безпідставно. Зазначав, що вимога про нарахування плати за фінансування також є необґрунтованою. Також посилався на неналежне виконання фактором своїх обов`язків за договором факторингу.

У запереченнях на апеляційну скаргу директор ТОВ «Ві Ей Груп» вказував, що рішення ухвалене з урахуванням всіх обставин справи, відповідно до норм матеріального та процесуального права. Тому просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 05 вересня 2019 року, 08 жовтня 2019 року та 31 жовтня 2019 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, та шляхом розміщення повідомлень на офіційному вебсайті Київського апеляційного суду. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що 25 липня 2011 року між фінансовою компанією ТОВ «Ей Ві Груп» та ПП «Оберон-Україна» укладено договір факторингу № 5/07-2011-Ф, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується поступитися фінансовій компанії ТОВ «Ей Ві Груп» правами вимоги до дебіторів клієнта, які вказані у переліку дебіторів, грошових коштів (включаючи всі види неустойок), право на отримання яких належить клієнту на підставі документів, які підтверджують таке право вимоги відповідно до договору постачання, а фінансова компанія ТОВ «Ей Ві Груп» зобов`язується придбати вказані права вимоги грошових коштів від дебіторів клієнта і передати за плату грошові кошти в порядку і у випадках, передбачених договором (т.1, а.с. 42-48).

У договорі факторингу № 5/07-2011-Ф від 25 липня 2011 року сторони домовилися, що:

клієнт виступає поручителем перед фактором за виконання дебіторами клієнта зобов`язань зі сплати за угодами грошових коштів, право вимоги яких було відступлене клієнтом фактору відповідно до умов цього договору. Клієнт несе солідарну відповідальність перед фактором за виконання дебітором зобов`язань, передбачених договором постачання і кожною конкретною угодою. Моментом, з якого клієнт набуває статус поручителя відносно виконання зобов`язань конкретним дебітором за конкретною угодою, є момент підписання сторонами реєстру переданих документів за угодою, та, відповідно, переходу до фактора права власності на право вимоги грошових коштів від дебітора за конкретною угодою (пункт 7.2.1. договору);

при здійсненні фактором операції факторингу з застосуванням поручительства, у разі невиконання або неналежного виконання дебітором зобов`язань зі сплати грошових коштів за угодою, право вимоги за якою було відступлене клієнтом фактору, клієнт як солідарний боржник (поручитель дебітора) зобов`язується протягом 2-х днів з дня закінчення загального строку фінансування, сплатити фактору прострочену заборгованість дебітора, право стягнення якої належить фактору на підставі умов договору постачання та/або угоди в повному обсязі, та відшкодувати фактору всі збитки, яких він зазнав у зв`язку з невиконанням дебітором своїх зобов`язань (пункт 7.2.2. договору);

у випадку невиконання або неналежного виконання клієнтом зобов`язань, відповідно до підпункту 3.2.16, клієнт сплачує фактору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно сплачених грошових коштів за кожен день прострочення (пункт 6.6. договору).

В подальшому, 30 січня 2013 року між фінансовою компанією ТОВ «Ей Ві Груп» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 30/01-13 згідно якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відповідати за виконання зобов`язань та погашення боргу за договором факторингу № 5/07-2011-Ф від 25 липня 2011 року (т.1. а.с. 38-39).

У договорі поруки № 30/01-13 сторони домовилися, що:

поручитель зобов`язується перед кредитором виконати всі дії по виконанню зобов`язань за договором факторингу у разі невиконання їх боржником (пункт 2.1. договору);

у випадку невиконання або прострочення виконання боржником зобов`язань, що випливають з договору факторингу, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у тому ж обсязі, що й боржник (пункт 2.2. договору).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 є солідарним боржником перед ТОВ «Ей Ві Груп» у зв`язку з невиконанням ПП «Оберон-Україна» зобов`язань за договором факторингу. Оскільки ПП «Оберон-Україна» порушило зобов`язань за договором факторингу, то суд зробив висновок про стягнення коштів на користь позивача із відповідача як поручителя.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Аналіз договору поруки свідчить, що у ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 5.6. договору поруки) про його дію до повного погашення зобов`язання за договором факторингу, в забезпечення якого надано поруку, а також договорів про внесення змін та доповнень до нього, не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

За умовами договору поруки, укладеного між сторонами, цей договір вступає в дію з моменту підписання його сторонами та діє до повного погашення зобов`язання за Договором факторингу, в забезпечення якого надано поруку, а також договорів про внесення змін та доповнень до нього.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Ві Ей Груп» та ПП «Оберон-Україна» неодноразово уточнювали умови договірних відносин факторингу шляхом укладення додаткових угод до договору факторингу №5/07-2011-Ф від 25 липня 2011 року. Так, відповідно до п. 1 Додаткової угоди №4 від 03 червня 2013 року (т.1, а.с. 58), сторони домовились викласти положення п.10.1 цього Договору у такій редакції: Положення договору щодо відступлення клієнтом на користь фактора певного права вимоги грошових коштів до дебітора, так само як і виплати фактором авансу клієнту, набирають сили з дати підписання Реєстру переданих документів по угоді, що містить таке право вимоги грошових коштів до дебітора за угодою, всі інші положення цього Договору набирають чинності з дати його підписання повноваженими представниками Сторін та діють до 03 червня 2014 року, зобов`язання сторін, що виникли за цим Договором, залишаються чинними до дати їх повного виконання Сторонами відповідно до умов цього Договору.

Докази подальшого збільшення чи будь-якого іншого уточнення строків виконання договірних зобов`язань в матеріалах справи відсутні.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що строк виконання основного зобов`язання настав 03 червня 2014 року.

Із позовом в межах даної цивільної справи ТОВ «Ей Ві Груп» звернулося 03 червня 2015 року.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Такий позов слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Оскільки з позовною заявою про стягнення боргу за договором факторингу, «Ей Ві Груп» звернулось через рік після настання строку виконання основного зобов`язання, тобто після закінчення шестимісячного строку, зазначене є підставою для визнання поруки припиненою відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року відкрито провадження у справі № 754/13005/14-ц за позовом ТОВ «Ей Ві Груп» до ОСОБА_1 , ПП «Оберон-Україна», ТОВ «Торговольно-будівельний дім «Олді», ТОВ «Схід Бізнес Центр», ТВО «Олді-Житомир», ПАТ «Нова-Лінія» про стягнення грошових коштів. Проте ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року позов залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України - позивач подав заяву про залишення позову без розгляду (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали).

Крім того, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року відкрито провадження у справі № 754/2776/15-ц за позовом ТОВ «Ей Ві Груп» до ОСОБА_1 , ПП «Оберон-Україна» про стягнення грошових коштів. Проте ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року провадження у цій справі закрито.

Враховуючи, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування самого зобов`язання поруки, то і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

За таких обставин, подання фактором позову про стягнення заборгованості за договором та залишення цього позову без розгляду не впливає на перебіг шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України, не перериває цей строк та не свідчить про дію поруки після спливу шести місяців від дати строку виконання основного зобов`язання.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 листопада 2018 року у справі № 725/5103/16-ц з аналогічних правовідносин, кредитор, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі з поручителя, в межах шестимісячного строку, своє право на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя не реалізував, оскільки поданий ним позов залишено без розгляду і зазначений строк пред`явлення вимоги, в тому числі для подання нового позову, не поновлюється і не переривається.

На підставі викладеного, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для визнання поруки що виникла між ТОВ «Ей Ві Груп» та ОСОБА_1 на підставі договору поруки від 30 січня 2013 року №30/01-13, припиненою. За таких обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення первісного позову ТОВ «Ей Ві Груп» про стягнення грошових коштів з поручителя.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості та задоволення зустрічного позову про визнання поруки припиненою.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп» про визнання поруки припиненою задовольнити.

Визнати припиненою поруку за договором поруки від 30 січня 2013 року №30/01-13, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп» та ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 07 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді