Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 759/9034/16-ц

провадження № 61-19277св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3, на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Миколаєць І. Ю. від 13 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Шахової О. В., Болотова Є. В., Вербової І. М., від 17 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство «Сведбанк» ( далі - ПАТ «Сведбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 серпня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк», а потім - ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав від банку грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 90 000 дол. США, які зобов`язався повернути банку в строк до 17 серпня 2012 року включно, сплативши проценти за користування кредитом у розмірі 15 % річних.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 18 жовтня 2011 року становить 84 857,36 дол. США та 75 429,38 грн і складається із: заборгованості за кредитом - 59 548 дол. США, заборгованості за процентами - 25 309,36 дол. США та пені за несвоєчасне погашення кредиту та пені за несвоєчасну сплату процентів - 75 429,38 грн,

З урахуванням зазначеного, ПАТ «Сведбанк» просило стягнути з відповідача на користь банка заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2006 року у розмірі 84 857,36 дол. США та 75 429,38 грн.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року справу направлено за підсудністю до Святошинського районного суду міста Києва.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року справу прийнято до розгляду.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року залучено до участі в цій справі як правонаступника позивача ПАТ «Сведбанк» - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2006 року у сумі 84 857,36 дол. США та 754 29,38 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника на користь позивача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки договорам факторингу, щодо яких у позивача виникло право вимоги до відповідача, та не звернули уваги на те, що позивач не набув права вимоги до відповідача за кредитним договором. Крім того, відповідач не отримував повідомлень про відступлення права вимоги.

Суди ухвалили рішення на підставі розрахунку, наданого позивачем, який є необґрунтованим і незаконним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 червня 2019 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Кривцової Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 серпня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», який змінив свою назву на ВАТ «Сведбанк», а потім на ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2707/08/06/88-339, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав від банку грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 90 000 дол. США, які зобов`язався повернути банку в строк до 17 серпня 2012 року включно, сплативши проценти за користування кредитом у розмірі 15 % річних.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» укладений договір факторингу № 15, та 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, за якими ПАТ «Сведбанк» передав спочатку ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», який в свою чергу передав ТОВ «Кредитні ініціативи», право вимоги за кредитними зобов`язаннями своїх боржників, в тому числі за кредитом ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість за кредитним договором станом на 18 жовтня 2011 року становить 84 857,36 дол. США та 75 429,38 грн і складається із: заборгованості за кредитом - 59 548 дол. США, заборгованості за процентами - 25 309,36 дол. США та пені за несвоєчасне погашення кредиту та пені за несвоєчасну сплату процентів - 75 429,38 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного Кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Установивши, що відповідач взятих на себе зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, не здійснював щомісячне погашення кредиту, визначені договором, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 84 857,36 дол. США та 75 429,38 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості з відповідача на користь позивача.

Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за кредитним договором від 17 серпня 2006 року.

Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

Судами встановлено, що боржник за кредитним договором не сплачував заборгованість ні новому, ні попередньому кредитору, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.

Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги, на що посилається відповідач, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що позивач не набув права вимоги до відповідача за кредитним договором, оскільки позивач не порушував питання про визнання договорів факторингу від 28 листопада 2012 року недійсними з підстав недодержання сторонами встановлених законом вимог.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень та загалом зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 01 червня 2017 року зупинено виконання оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник