Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 487/2746/16-ц

провадження № 61-46351св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Миколаївська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Прокопчук Л. М.,

Самчишиної Н. В., Царюк Л. М., від 17 вересня 2018 року.

Короткий зміст позовної заяви та їх обґрунтування

У травні 2016 року ОСОБА_13 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Миколаївська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 квітня 1968 року, договору дарування від 16 квітня 1977 року і договору купівлі-продажу від 20 вересня 2000 року належало 15/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель по АДРЕСА_1 . На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 29 вересня 2012 року № 1015 частині домоволодіння з відповідною часткою господарських споруд, яка належала їй, була надана нова адреса - АДРЕСА_1 . 07 листопада 2012 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було видано свідоцтво про право власності на відповідне нерухоме майно. Фактично належна їй частина домоволодіння була виділена зі складу домоволодіння і вона стала власником житлового будинку літ. А, загальною площею 77,1 кв. м, гаражу літ. Т1 та огорожі. Земельна ділянка площею 1 364 кв. м, на якій розташоване домоволодіння, не приватизована та перебуває у спільному користуванні усіх співвласників будинковолодіння - відповідачів. Вказувала, що у неї виникли неприязні відносини з ОСОБА_2 , пов`язані із користуванням земельною ділянкою.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що міська рада при виділі належної їй частки домоволодіння із спільної часткової власності не вирішила питання про виділ їй земельної ділянки, позивач просила суд виділити їй у користування із земельної ділянки спільного користування, загальною площею 1364 кв. м, по АДРЕСА_1 земельну ділянку, яка б відповідала її частці у спільній частковій власності (15/100). Залишок земельної ділянки залишити у спільному користуванні співвласників домоволодіння. Для визначення можливих варіантів виділу у користування земельної ділянки просила призначити судово-технічну експертизу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва, у складі судді

Нікітіна Д. Г., від 03 липня 2018 року позов задоволено. Визначено порядок користування земельною ділянкою, фактичною площею 1349,0 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанту висновку судової земельно-технічної експертизи від 27 січня

2017 року №125-088, виділивши у користування ОСОБА_1 268 кв. м, що на 91,59 кв. м. менше від ідеальної частки - 359,73 кв. м; ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - виділити 1 086,86 кв. м, що на 95,59 кв. м. більше від ідеальної частки 989,27 кв. м. У загальне користування співвласників житлових будинків № АДРЕСА_1 виділено земельну ділянку площею 313,0 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між співвласниками домоволодіння є спір з приводу користування земельною ділянкою, тому місцевий суд, врахувавши положення статей 356, 365, 377 ЦК України,

статті 88 ЗК України, висновок земельно-технічної експертизи від 27 січня 2017 року, дійшов висновку про можливість встановлення порядку користування земельною ділянкою на підставі першого варіанту порядку користування, зазначеного у висновку судової земельно-технічної експертизи від 21 січня 2017 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що частку позивача у спірному будинковолодінні було виділено їй у натурі, отже право спільної часткової власності позивача на домоволодіння

АДРЕСА_1 припинилось. Питання про оформлення права власності на господарську будівлю та огорожу за позивачем органом місцевого самоврядування не вирішувалось. Визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням вказаного гаражу та воріт як зазначено у висновку судової земельно-технічної експертизи від 27 січня 2017 року

№ 125-088 при проведенні розрахунків є неправильним. Інших доказів з приводу можливих варіантів виділення позивачу у користування земельної ділянки позивачем не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції або ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що відмовляючи у визначенні порядку користування земельною ділянкою позивачу, суд апеляційної інстанції збільшив частку у користуванні всіх інших співвласників будинку. Апеляційним судом проігноровані положення статті 120 ЗК України. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги свідоцтво про реєстрацію права власності від 07 листопада 2012 року, відповідно до якого позивач є власником житлового будинку з господарською будівлею та огорожею.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

10 грудня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 квітня 1968 року, договору дарування від 16 квітня 1977 року, договору купівлі-продажу від 20 вересня 2000 року ОСОБА_1 належало 17/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових споруд по АДРЕСА_1 . У подальшому частки співвласників домоволодіння були перераховані і частка позивачки стала складати 15/100.

Іншими співвласниками домоволодіння є: ОСОБА_2 , якому належить 13/100 часток домоволодіння, ОСОБА_10 , якій належить 6/100 часток домоволодіння, ОСОБА_3 з часткою 10/100 у домоволодінні, ОСОБА_5 з часткою 13/300, ОСОБА_14 з часткою 13/100, ОСОБА_6 з часткою 13/300, ОСОБА_7 з часткою 4/100, ОСОБА_8 з часткою 9/100, ОСОБА_15 з часткою 7/100,

ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , правонаступниками яких відповідно до договору дарування є ОСОБА_12 , з часткою 11/100, ОСОБА_9 з часткою 12/100 в домоволодінні.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року № 105 частині домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що належала

ОСОБА_1 , надана нова адреса - АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради

від 26 жовтня 2012 року № 1143 ОСОБА_1 07 листопада 2012 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок літ. А, загальною площею 77,1 кв. м, житловою площею 58,8 кв. м,з господарською будівлею та огорожею.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за позивачем зареєстровано об`єкт нерухомості, що складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 77,1 кв. м, житловою площею 58,8 кв. м, гаражу літ Т-1 -1, воріт № 3, огорожі.

В цілому домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 розташоване на земельній ділянці, площа якої відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради

№ 9/10 від 06 квітня 1999 року складає 1 364 кв. м і знаходиться у спільному користуванні співвласників домоволодіння.

Під час розгляду справи проведена судова земельно-технічна експертиза, за результатами якої 27 січня 2017 року судовим експертом Лесків С. А. складено висновок №125-088.

В ході проведення експертизи встановлено, що фактична загальна площа земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 , складає 1 349 кв. м, що не відповідає площі -

1364 кв. м, вказаній у рішенні виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 06 квітня 1999 року №9/10.

Судовим експертом Лесків С. А. визначено два варіанта порядку користування, виходячи з ідеальної частки позивача у розмірі

15/100 часток, що відповідає первинній ідеальній частці станом на час утворення спільної часткової власності.

За першим варіантом, запропонованим експертом, з урахуванням технічних норм, виходячи з порядку користування земельною ділянкою, що склався між співвласниками, а саме: на земельну ділянку існує один ізольований в`їзд і вхід з боку вулиці Лягіна через металеві ворота шириною 3,1 м, які знаходяться у користуванні всіх співвласників. Ділянка загального користування між співвласниками проходить від воріт з шириною проїзду 3,1 м, вздовж внутрішньої дворової території, а також вздовж надвірних господарських споруд, які розташовані в правій боковій частині та задній торцевій частині. Загальна площа земельної ділянки в загальному користуванні всіх співвласників складає 313,0 кв. м. В індивідуальне користування позивача пропонуються частини земельної ділянки, прилеглої до частини житлового будинку квартири № 1 , а також споруди гаражу

літ. «Т -1 ». Враховуючи фактичне користування частинами земельної ділянки, ОСОБА_1 запропоновано у користування земельна ділянка площею 268,14 кв. м, що на 91,59 кв. м менше від ідеальної частки - 359,73 кв. м, іншим співвласникам - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - 1 080,86 кв. м, що на 95,59 кв. м більше від ідеальної частки - 989,27 кв. м. Графічний порядок користування зображено в додатку №1.

За другим варіантом експертизи ОСОБА_1 запропоновано додатково виділити частину земельної ділянки площею 15,0 кв. м вздовж огорожі виділеної частки земельної ділянки під домоволодінням АДРЕСА_1 під земельною ділянкою загального користування розмірами 1,5 м х 10,0м. Фактично позивачу запропоновано: 279,14 кв. м, що на 80,59 кв. м менше від ідеальної частки - 359,73 кв. м; ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - 1 069,86 кв. м, що на

80,59 кв. м більше від ідеальної частки 989,27 кв. м. Графічний порядок користування зображено в додатку № 2.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні позивач та співвласникам житлові будинки, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлю, споруду.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником (користувачем) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись до права користування земельною ділянкою.

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Апеляційний суд на вищезазначені вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що право спільної часткової власності позивача припинилось внаслідок виділу частини будинку в натурі, не взявши до уваги особливості земельної ділянки та будинків і споруд, які на ній розташовані, а також те, що до виділу частки будинку у натурі позивач користувалась частиною земельною ділянки, яка була надана у користування всім співвласникам будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Миколаївської міської ради № 9/10 від 06 квітня 1999 року. Виділена позивачу частка будинку фактично знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , на земельну ділянку існує один ізольований вхід. Також суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження права власності позивача на господарську споруду, оскільки право власності позивача на господарську споруду та огорожу підтверджено свідоцтвом про право власності від 07 листопада 2012 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2, а. с. 5-7).

Суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, право кожного співвласника на користування земельною ділянкою, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Встановлюючи порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 1 364 кв. м, суд першої інстанції, із урахуванням проведеної у справі судової земельної-технічної експертизи від 27 січня 2017 року № 125-088, обґрунтовано виходив із того, що запропонований експертом перший варіант порядку користування спірною земельною ділянкою відповідає часткам власників домоволодіння, їх інтересам, надає можливість вільного користування житловими будинками і надвірними будівлями.

Судом надано належну оцінку запропонованим варіантам порядку користування земельною ділянкою, відносно якої виник спір.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір про визначення порядку користування земельною ділянкою.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня

2018 рокускасувати.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович