У Х В А Л А

04 квітня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/5874/2019

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Мазурик О.Ф.,

перевіривши відповідність апеляційної скарги ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

в складі судді Журавського В.В.

від 30 січня 2019 року вимогам ст. 356, 357 ЦПК України,

у справі №359/2428/18 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_2

про поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом п'яти днів з дня отримання ухвали. Згідно ухвали суду апелянту необхідно було доплатити судовий збір у розмірі 12 157,79 грн.

Копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху від 12.03.2019 отримана сскаржником та його представником 22.03.2019 (а.с. 125-126).

26 березня 2019 року ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3, подав клопотання про зменшення розміру судового збору.

Звертаючись до суду з клопотанням про зменшення розміру судового збору ОСОБА_2 вказував на те, що він на сьогоднішній день не працює та не отримує жодних доходів.

Посилаючись на те, що його майновий стан не дозволяє сплатити повністю суму судового збору, ОСОБА_2 просив зменшити розмір судового збору на суму 12 157,79 грн.

Також, як на підставу зменшення суми судового збору посилався на положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (рішення від 19.06.2001 у справі «Круз проти Польщі»), згідно яких сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті права, та має переслідувати законну мету.

Дослідивши матеріали справи разом з клопотанням про зменшення розміру судового збору, вважаю, що клопотання не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу слід визнати неподаною та повернути особі, яка її подала з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 136 ЦПК України, яка кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» зі змінами, з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» зі змінами (далі - Закон), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за клопотанням такої сторони відстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; члени малозабезпеченої та багатодітної сім'ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю.

Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що зменшення розміру судового збору здійснюється за наявності доказів тяжкого майнового стану та відсутності коштів на сплату судового збору.

Звертаючись до суду з клопотанням про зменшення розміру судового збору ОСОБА_2 посилався на тяжкий майновий стан, а також на те, що розмір судового збору перевищує 5% його доходу за минулий рік.

На підтвердження тяжкого майнового стану ОСОБА_2 долучив довідку з Бориспільської державної податкової інспекції Бориспільського управління Головного управління ДФС в Київській області від 26.03.2019, з якої вбачається, що дохід ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2018 року по 4 квартал 2018 року складає 33,64 грн.

Однак, надана ОСОБА_2 довідка з податкових органів про доходи за 2018 рік не свідчить про тяжкий майновий стан останнього.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна, а саме щодо поділу домоволодіння.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2003, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Шакодько О.П. та зареєстрованого в реєстрі за №6266, належить незавершений будівництвом житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які збудовані на земельній ділянці, площею 0,06 га, яка розташована на території Садівницького товариства «Дніпро-86» Процівської сільської ради Бориспільського району, який рішенням Бориспільського міськрайонного від 07.04.2017 по справі №359/7778/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 визнано об'єктом права спільної сумісної власності сторін.

Отже, наведені обставини свідчать про наявність у ОСОБА_2 майна.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 є особою непрацездатного віку та може отримувати дохід.

Щодо посилань скаржника на те, що в силу положень п. 1 ст. 6 Конвенції та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19.06.2001 у справі «Круз проти Польщі») сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті права, та має переслідувати законну мету, то такі посилання не можуть бути підставою для фактичного звільнення від сплати судового збору у справах щодо поділу належного на праві сумісної власності нерухомого майна, оскільки сам факт перебування у власності особи нерухомого майна виключає обставину тяжкого майнового стану.

Так, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вимога суду щодо оформлення апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 356 ЦПК України, зокрема щодо надання доказів сплати судового збору у розмірі, визначеному законодавством, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про зменшення розміру судового збору.

Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не виконано вимоги ухвали суду від 12.03.2019 та не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір», а саме у сумі 13 215,00 грн.

Оскільки апелянтом не усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 12.03.2019 та не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги, то апеляційна скарга не оформлена у відповідності до вимог ст. 356 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, яка передбачає повернення позовної заяви (апеляційної скарги).

Таким чином, апеляційну скаргу слід вважати неподаною та повернути особі, яка її подала.

Про повернення апеляційної скарги суддя-доповідач постановляє ухвалу (ч. 7 ст. 357 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. 136, 185, 357 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, про зменшення розміру судового збору за подання апеляційної скарги - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року вважати неподаною та повернути особі, яка її подала.

Роз'яснити особі, яка подала апеляційну скаргу, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала набирає законної сили з часу її постановлення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Суддя О.Ф. Мазурик