Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 754/9769/16-ц

провадження № 61-36147св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіна О. В., ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої М. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіна О. В., ОСОБА_7, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування квартири.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 02 лютого 1969 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , від якого мають двох синів: ОСОБА_2 та ОСОБА_7

У 1983 року її чоловік ОСОБА_6 отримав на сім`ю квартиру АДРЕСА_1 .

У 1999 році вони допомогли матеріально старшому синові ОСОБА_2 придбати окрему квартиру, в якій останній став проживати разом зі своєю сім`єю.

25 листопада 2004 року вона, її чоловік та молодший син ОСОБА_7 приватизували квартиру АДРЕСА_1 та набули права власності у рівних частках, а 06 лютого 2007 року син ОСОБА_7 подарував їй свою 1/3 частину цієї квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер, після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину спірної квартири.

При оформленні спадщини виявила крадіжку правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим звернулася до правоохоронних органів.

Поновлюючи всі документи на квартиру, дізналася, що власником квартири є її старший син ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2011 року, відповідно до якого вона ( ОСОБА_1 ) та її чоловік ОСОБА_6 , представником яких є ОСОБА_2 , діючий на підставі довіреностей, посвідчених приватним нотаріусом 25 вересня 2009 року за № № 4929, 4830, з однієї сторони як «продавці», відчужили на користь онука ОСОБА_3 , як «покупця», квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому на підставі договору дарування квартири від 18 квітня 2011 року ОСОБА_3 подарував спірну квартиру своєму батькові - їх сину ОСОБА_2

Вона та її чоловік надавали довіреності сину ОСОБА_2 на представництво їх інтересів із метою оформлення соціальної допомоги, а не для продажу квартири. Про продаж вона дізналася лише під час оформлення спадщини.

Вважає, що її син діяв не в інтересах довірителів, вчинив правочини лише у своїх інтересах, що є порушенням вимог діючого законодавства, а тому просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 14 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який діяв від імені довірителів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений Шостою Київською нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі № 1-894;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 18 квітня 2011 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1-1539.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 березня 2011 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі за № 1-894.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 18 квітня 2011 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі за № 1-1539.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що волевиявлення продавців спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діяв їх син ОСОБА_2 , при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири не відповідало їх внутрішній волі. При вчиненні відповідачем правочину від імені своїх батьків, яких він представляв, ОСОБА_2 , усупереч вимогам частини третьої статті 238 ЦК України, діяв у власних інтересах, оскільки мав намір сам набути право власності на вказану квартиру. Використовуючи у своїх інтересах повноваження, надані в довіреності батьками, ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу із членом своєї сім`ї - сином ОСОБА_3 , тобто з особою, з якою можна домовитися та на яку можна впливати і довіряти, при цьому не отримував від покупця коштів за продане майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись із вирішенням спору, ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

При оформленні договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2011 року він не перевищував своїх повноважень, наданих йому ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на підставі довіреностей від 25 вересня 2011 року, а тому жодних прав ОСОБА_1 не порушував.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіна О. В., ОСОБА_7, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування квартири.

Витребувано зазначену справу з Деснянського районного суду міста Києва.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 754/9769/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 листопада 2004 року ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках.

На підставі договору дарування частини квартири від 06 лютого 2007 року син ОСОБА_7 подарував належну йому на праві власності 1/3 частину спірної квартири своїй матері ОСОБА_1

25 вересня 2009 року позивачка та її чоловік ОСОБА_6 видали на ім`я свого сина ОСОБА_2 нотаріально посвідчені довіреності на представлення їх інтересів із метою вирішення побутових питань.

Вказані довіреності містять повноваження представника, у тому числі, на придбання, відчуження/здачу в оренду, передачу в заставу (іпотеку) майна з метою забезпечення зобов`язань довірителів, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їм рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. За цими довіреностями представник також користується, у тому числі, й правом підписувати та укладати від імені довірителів будь-які цивільно-правові договори (угоди, правочини), в тому числі і ті, що потребують нотаріального посвідчення, одержувати належне їм майно, включаючи гроші, пенсію, цінні папери, будь-які документи від громадян та юридичних осіб, відкривати (закривати) від їх імені рахунки, користуватися депозитними, індивідуальними банківськими сейфами в банківських установах, у тому числі в іноземній валюті та в цінних паперах, користуватися та розпоряджатися належними їм коштами та цінними паперами, мати право розпорядчого підпису за такими рахунками, укладати всі дозволені законом угоди, договори цивільно-правового характеру, в тому числі кредитні, установчі, а також угоди про внесення змін і доповнень до раніше укладених угод та угоди про їх розірвання.

14 березня 2011 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , представником яких був ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреностей, з однієї сторони як «продавцями», та ОСОБА_3 , як «покупцем», був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори Ларіною О. В. і зареєстрований у реєстрі за №1-894.

У подальшому на підставі договору дарування квартири від 18 квітня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори Ларіною О. В., спірну квартиру ОСОБА_3 подарував своєму батькові ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування судового рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що вона та її чоловік надали своєму сину ОСОБА_2 довіреності на представництво їх інтересів лише з метою оформлення соціальної допомоги та не мали наміру на продаж квартири. Вважає, що її син діяв не в інтересах довірителів, вчинив правочини лише у своїх інтересах, що є порушенням вимог діючого законодавства, а тому просила визнати їх недійсними. Як на підставу своїх вимог посилалась на частину третю статті 238 ЦК України.

Згідно частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення апеляційними судом) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що відповідно до довіреностей від 25 вересня 2009 року, виданих ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 , довірителі уповноважили останнього, у тому числі, на придбання, відчуження/здачу в оренду, передачу в заставу (іпотеку) з метою забезпечення зобов`язань довірителів, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їм рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

За цими довіреностями представник також користується, у тому числі, правом підписувати та укладати від імені довірителів будь-які цивільно-правові договори (угоди, правочини), в тому числі і ті, що потребують нотаріального посвідчення, одержувати належне їм майно, включаючи гроші, пенсію, цінні папери, будь-які документи від громадян та юридичних осіб, відкривати (закривати) від їх імені рахунки, користуватися депозитними, індивідуальними банківськими сейфами в банківських установах, у тому числі в іноземній валюті та в цінних паперах, користуватися та розпоряджатися належними їм коштами та цінними паперами, мати право розпорядчого підпису за такими рахунками, укладати всі дозволені законом угоди, договори цивільно-правового характеру, в тому числі кредитні, установчі, а також угоди про внесення змін і доповнень до раніше укладених угод та угоди про їх розірвання.

Суд першої інстанції, врахувавши положення статей 203, 215 ЦК України, наведені обставини справи, підстави звернення ОСОБА_1 з позовом та, встановивши, що за змістом довіреностей від 25 вересня 2009 року ОСОБА_2 мав право укладати, підписувати договори купівлі-продажу, при укладенні правочину діяв не в особистих інтересах, а в інтересах довірителів, жодним чином не перевищив своїх повноважень, визначених цими довіреностями, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

При цьому, суд урахував, що на момент укладення договору купівлі-продажу довіреності недійсними в установленому законом порядку не визнавались, не були відкликані, а позивач не довела, що її син ОСОБА_2 , підписуючи спірний правочин купівлі-продажу, діяв виключно у власних інтересах.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно установив обставини, що мають значення для справи, визначився з характером спірних правовідносин та правильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору.

Крім того, встановивши, що відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсним договору дарування від 18 квітня 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні цих вимог.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Водночас апеляційний суд без дослідження нових доказів, не встановивши факт порушення місцевим судом порядку дослідження доказів, помилково скасував правильне по суті рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги, скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416, 417, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року скасувати.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель М. М. Русинчук