Провадження № 2/752/301/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.11.2019 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Петрова Є.В.,

представника позивача Лелеки Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа:фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач Звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до ПАТ «ОТП Банк», третя особа:ФОП ОСОБА_2 про визнання договору про надання споживчого кредиту № від 18.09.2013 р., укладеного між сторонами недійсним.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що на пропозицію невідомих осіб, які представились представниками віконного заводу «Winbau», він уклав 18.09.2013 р. з ФОП ОСОБА_2 договір про поставку віконних профілів. Крім того йому було надано на підпис Договір на споживчий кредит з ПАТ «ОТП Банк», з який за обставин, що склались, він належним чином не ознайомився. Умовами кредитного договору було передбачено, що Банк перераховує кошти Продавцю протягом трьох робочих днів з дати отримання Банком оригіналу свого примірника.

Наступного дня йому стало відомо, що кошти вже були перераховані, однак, за минуванням 30 робочих днів, передбачених Договором поставки, віконні профілі не були поставлені.

З моменту укладення кредитного договору представники ПАТ «ОТП Банк» не пред`являлили будь-яких вимог щодо погашення заборгованості, однак в травні 2016 року надійшов лист ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ел.Сі» з погрозовою щодо повернення кредиту. 14.06.2016 р. повторно надійшов лист про наявність заборгованості в розмірі 17000 гривень.

Позивач зазначає, що підписання договорів відбулось поспіхом, без належного вивчення, із застосуванням обману, шляхом замовчування обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину. Такими істотними обставинами є включення до договору продавця товарів, який не має відношення до виготовлення вікон і перерахування на його рахунок кредитних коштів, а також сума кредитних коштів, яка перевищує суму замовлення.

З огляду на викладене, на підставі положень ст.230 ЦК України позивач просить визнати кредитний договір № від 18.09.2013 р.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.06.2016 року відкрито провадження у справі.

30.05.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження.

В ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на введення позивача в оману при укладенні договору щодо його істотних умов.

Відповідач, третя особа в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 18.09.2013 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 8354,39 гривень на придбання товару, а саме: ФОП ОСОБА_2 , строком на 36 місяців зі сплатою 0,01% річних.

Відповідно до п.1.2.1 договору Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені договором та додатком № 1 «Графіком платежів», що є його невід`ємною частиною.

Сторони погодили, що датою надання кредиту є 18.09.2013 р.

Звертаючись до суду позивач просить визнати недійсним кредитний договір на підставі положень ст. 230 ЦК України, оскільки він був укладений під впливом обману щодо істотних умов кредитування.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаних правочинів свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочини і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Проте, позивач не зазначає обставини, які мають істотне значення, існування яких замовчені відповідачем та обізнаність про які перешкодили б йому, як споживачу, укласти договір.

Посилання на те, що договір укладений дрібним шрифтом, обставини, при яких він підписувався перешкоджали ознайомленню з ним, порушення Продавцем умов договору поставки товари, на придбання якого брався кредит, не є проявом обману в розумінні ст.230 ЦК України.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Жодних доказів, які б підтверджували наявність умислу в діях відповідача щодо введення в оману позивача при укладенні договору стосовно його істотних умов суду не надано.

Невиконання третьою особою в подальшому Договору поставки віконних профілів, на придбання яких був отриманий кредит, не може свідчити про застосування обману з боку Банку при видачі кредиту, на який позивач погодився.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа:фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя