1Справа № 335/9383/19 2/335/2449/2019
РІШЕННЯ
30 жовтня 2019 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря Жечевої А.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної державної адміністрації про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації,
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Запорізької обласної державної адміністрації про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації.
Позивач, 04.10.2018 року звернувся із скаргою до Президента Україна, у якій ставить питання про призначення йому пенсії за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 01.06 2000 року N 1767-111. Президентом України зазначена скарга позивача була спрямована до Запорізької обласної державної адміністрації.
Відповідач, в особі посадової особи - голови Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, на ім`я та на адресу позивача, надіслав відповідь, яку оформив письмовим листом від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, у якій зазначив: «Розглянувши Ваше звернення, яке надійшло з Адміністрації Президента України, щодо підвищення розміру пенсії роз`яснюю таке. Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково) не надає права на встановлення пенсії за особливі заслуги...»
Позивач вважає, що інформація, яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, який направлений позивачу і отриманий ним, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)» є неправдивою, недостовірною, носить негативний характер по відношенню до нього, принижує його, ганьбить, його честь і гідність, чим порушуються його особисті немайнові права.
Отримавши від голови Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль вищезазначеного листа, який по суті був написаний на виконання доручення Президента України про розгляд звернень громадян, позивач обурився, відчув особисту образу, приниження, непотрібність суспільству та державі. З того часу, звичайне повсякденне життя позивача змінилося, він є особою похилого віку, має низку хронічних захворювань, які загострилися у зв`язку із постійним знаходженням у нервовій напрузі, душевними переживаннями, образою, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
З огляду на наведене, просить суд визнати недостовірною інформацію та такою, що ганьбить честь і гідність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)». Зобов`язати відповідача спростувати інформацію, яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)». Стягнути з відповідача та користь ОСОБА_1 100000,00 гривень моральної шкоди.
Ухвалою від 23.08.2019 року відкрито спрощене провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . Розгляд справи визначено проводити з викликом сторін.
16.09.2019 року від відповідача Запорізької обласної державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволені позову, оскільки інформація, яка була зазначена у листі Запорізької обласної державної адміністрації від 30. 10.2018 №25-Л-2829-2 не є поширеною, в свою чергу, вона була доведена до відома заявника на його звернення, а не до відома інших осіб. Ознайомлення з текстом листа не є поширенням інформації, оскільки, з відповідною інформацією був ознайомлений лише позивач. Окрім того, судами різних інстанцій неодноразово було встановлено, що позивач був помилково нагороджений орденом Президента України «За мужність III ступеню», а тому відповідач на підставі судових рішень виклав у листі оціночні судження, які не підлягають спростуванню.
У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і просять його задовольнити на підставах викладених у позові. Позивач зазначив, що у нього є орден та книжка до нього, а тому відповідач зазначаючи про помилковість нагородження позивача орденом вказав недостовірну інформацію, яка ганьбить честі і гідність, обурює позивача і його звичайне повсякденне життя змінилося, він перебуває під постійним знаходженням у нервовій напрузі у зв`язку із інформацією, яка викладена у листі, а тому просить позов задовольнити у повному обсязі.
У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, зазначив, що судовими рішеннями встановлено помилковість нагородження позивача орденом і інформація викладена у листі на ім`я позивача не є розповсюдженою, а є оціночним судженням, а тому просить у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно положень ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
04.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою до Президента Україна, у якій ставить питання про призначення йому пенсії за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 01.06 2000 року N 1767-111. Президентом України зазначена скарга позивача була спрямована до Запорізької обласної державної адміністрації.
Відповідач, в особі посадової особи - голови Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, на ім`я та на адресу позивача, надіслав відповідь, яку оформив письмовим листом від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, у якій зазначив: «Розглянувши Ваше звернення, яке надійшло з Адміністрації Президента України, щодо підвищення розміру пенсії роз`яснюю таке. Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково) не надає права на встановлення пенсії за особливі заслуги...»
Позивач вважає, що інформація, яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, який направлений позивачу і отриманий ним, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)» є недостовірною і ганьбить його честь і гідність, чим порушуються його особисті немайнові права.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушення чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Так, згідно з вимогами частини першої статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) (Страсбург, 08 липня 1986 року) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Аналогічне положення міститься й у статті 277 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена
Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
Крім того, аналіз національного законодавства та стаття 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.
Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Підставою виникнення права на спростування та права на відповідь є правопорушення. Але виникає таке право за наявності сукупності таких умов:
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома третьої особи будь-яким способом, за умови здатності сприйняття останньою її змісту. При цьому не має значення форма поширення інформації (вербальна, письмова, за допомогою міміки, жестів, конклюдентних дій, творів мистецтва тощо), основне, щоб ця інформація була сприйнята іншими (третіми) особами. І тому не вважається поширенням інформації повідомлення її особі, якої вона стосується;
б) інформації про особу, тобто з якої можна було б точно встановити, що вона стосується конкретної особи, чи, принаймні, ця особа включається до вузького кола осіб, яких ця інформація стосується.
в) інформації неправдивої, тобто такої, що не відповідає дійсності чи викладена неправдиво;
г) інформації, яка порушує особисті немайнові права, тобто дана інформація повинна або завдавати шкоди відповідним особистим немайновим благам, або якимось іншим чином перешкоджати особі у повному та своєчасному здійсненні свого особистого немайнового права, наприклад, створювати загрозу для його порушення, оспорювати його чи не визнавати взагалі.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, викладення її в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам або хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.
Згідно ст.18 даної Постанови передбачено, що на позивача покладається обов`язок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Аналогічні приписи містяться і статті 277 ЦК України і положеннях ЦПК України, згідно до яких обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
ОСОБА_1 на підтвердження поширення інформації наданий суду лист від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, адресований відповідачем йому особисто. При цьому, позивачем не надано належних доказів поширення інформації, зазначеної в позові як недостовірної, іншим особам.
Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку про те, що інформація, яка була зазначена у листі Запорізької обласної державної адміністрації від 30. 10.2018 №25-Л-2829-2 не є поширеною, в свою чергу, вона була доведена до відома заявника на його звернення, а не до відома інших осіб, а ознайомлення з текстом листа не є поширенням інформації, оскільки неспростовано, що з відповідною інформацією був ознайомлений лише позивач ОСОБА_1 , тому юридичний склад діяння, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, відсутній.
Окрім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Розрізняючи факти та оціночні судження, слід керуватися тим, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
У контексті наведених вище положень та досліджених під час розгляду справи доказів, суд погоджується з позицією відповідача про те, що автор листа при його створенні використав висловлювання, які не містять фактичних даних, оскільки не мають послання на конкретні дати, номери, цифри, події та місця таких подій.
Через це суд погоджується з позицією відповідача і щодо того, що автором листа проведено аналіз та надано свій коментар документам, зокрема судовим рішенням, які є в загальному доступі на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень. При цьому відповідні оціночні судження мають фактичне підґрунтя, що було підтверджено під час судового розгляду наданими відповідачем письмовими доказами.
Так, відповідно до постанови Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 08.11.2011 по справі №2а/0817/1970/11 встановлено: «Позивач ОСОБА_1 не міг бути учасником бойових дій у Великій Вітчизняній війні. Згідно довідки Вільнянсько-Новомиколаївського об`єднаного районного військового комісаріату від 10 січня 2005 року №3/23 ОСОБА_1 був учасником бойових дій, але на території Чехословаччини в період з 21 серпня 1968 року по 23 жовтня 1968 року. Тому суд вважає, що ОСОБА_1 нагороджений відзнакою Президента України «За мужність III ступеню» помилково».
Відповідно до положення «Про комісію з встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною при Запорізькій обласній державній адміністрації» затвердженого розпорядженням Запорізької обласної державної адміністрації від 20.03.2003 року № 92, до завдань комісії відноситься встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною для категорій громадян, зазначених у пунктах 2, 6-8 ст. 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».
Розглядаючи питання про встановлення позивачу пенсій за особливі заслуги перед Україною, комісією було встановлено, що позивач не відноситься до категорії осіб визначених Указом Президента України від 14 липня 1999 року № 1329 «Про нагородження відзнаками Президента України ветеранів Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років», які нагороджуються орденом «За мужність».
Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 04.03.2015 по справі №К/800/4160/13/«Законом України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» не передбачено встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною громадянам, нагородженим орденом «За мужність», а також учасникам бойових дій на території Чехословаччини. Посилання позивача в обґрунтування касаційної скарги на Закон України «Про внесення зміни до статті 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 17.04.2007р. також: є безпідставними і висновки судів не спростовує, оскільки цим законом передбачено право на встановлення пенсій за особливі заслуги ветеранам війни, нагородженим за бойові дії орденом, медаллю «За відвагу» або медаллю Ушакова, незалежно від часу нагородження, однак позивач до зазначеної категорії осіб також не належить».
Як встановлено судом, ОСОБА_1 звертався до суду за захистом своїх прав на перерахунок пенсії (справа №2а/0817/1970/11, справа №К/800/4160/13), однак вищенаведеними рішеннями у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено і у судовому рішенні встановлено, що позивач нагороджений відзнакою Президента України «За мужність III ступеню» помилково (постанова Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 08.11.2011 року), а тому інформація, яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, який направлений особисто позивачу і отриманий ним, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)» є оціночним судженням, оскільки це висловлювання не можна витлумачити як таке, що містить фактичні дані і є суб`єктивною думкою відповідача, що наведена у листі на підставі судових рішень.
Згідно до ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, однак ОСОБА_1 доказів, які б свідчили про порушення з боку відповідача права на повагу до честі та гідності в судовому засіданні не наведено, а вказані позивачем дії відповідача не охоплюються ознаками розповсюдження недостовірної інформації з метою завдати шкоди честі, гідності позивача та не можуть тягти за собою її спростування.
Не наведено ОСОБА_1 і фактів, які б підтвердили те, у чому полягає порушення його права на недоторканість честі та гідності, а також не вказано причинний зв`язок між спростовуваною інформацією і заподіянням йому моральної шкоди.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Відповідно до правил, встановлених ст. ст.16,23 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкоди полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пунктами 3, 9, 13постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до п.5 постанови Пленуму відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача обставини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно ч.3,4 ст.12ЦПКУкраїни кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено.
Отже, пред`являючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 100000 грн., позивачем жодним доказом не підтверджено її наявність та не зазначено з урахуванням яких обставин визначено розмір її відшкодування. Заявлений ОСОБА_1 розмір компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 100000 грн. є недоведеним та необґрунтованим, а позивачем не надано доказів, які б підтверджували спричинення йому моральної шкоди.
Суд звертає увагу, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у даній справі є похідними від вимог про захист честі, гідності.
Отже, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо розповсюдження відповідачем недостовірної інформації відносно позивача, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію, тому, як наслідок не доведений факт настання збитків для позивача внаслідок розповсюдження недостовірної інформації відповідачем та причинно-наслідковий зв`язок між розповсюдженням недостовірної інформації та завданням шкоди, і, оскільки ОСОБА_1 у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку не надав жодного доказу на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди з вини відповідача, і, відмовляючи у позовних вимогах про спростування недостовірної інформації, суд не вбачає підстав для задоволення й вимоги про відшкодування моральної шкоди.
На підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи із встановленого у судовому засіданні факту недоведеності обставин, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку, що пред`явлені позовні вимоги не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають за їх безпідставністю.
Керуючись ст. ст. 2,4,5,81,89,263-265,268,273 ЦПК України ,
ОСОБА_1 в позові до Запорізької обласної державної адміністрації про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 30 жовтня 2019 р.

Повний текст рішення складено 04 листопада 2019 р.

Суддя Ю.В. Апаллонова