КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/8757/16-ц

04 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Клочко І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

07 липня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 березня 2003 року, ним була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі зареєстровані він, його колишня дружина ОСОБА_2 та син колишньої дружини ОСОБА_6. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2006 року шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_2 розірвано.

Вказував на те що, будучи власником зазначеної квартири, користуючись своїм правом розпоряджатися вказаним майном, 06 червня 2016 року він уклав з ОСОБА_7 договір оренди даного житлового приміщення, предметом якого є передача останньому у строкове платне користування кімнати площею 13,7 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 на встановлений договором строк та визначену умовами договором плату.

07 червня 2016 року він та ОСОБА_7 не змогли увійти до належної йому на праві власності квартири у зв'язку зі зміною замків на вхідних дверях, тобто, йому було обмежено вільний доступ до належного на праві власності житлового приміщення, що він розцінює як позбавлення його з боку відповідачів права на вільне користування та розпорядження власним житлом. У зв'язку з чим, 07.06.2016 року він звернувся до Деснянського УП ГУНП у м. Києві з відповідною заявою.

З урахуванням зазначеного вважає, що відповідачі протиправно обмежують та перешкоджають йому у вільному доступі до власної квартири, що свідчить про позбавлення відповідачами його права на вільне користування власним житлом, а неможливість передати частину належної йому квартири в оренду ОСОБА_7 на виконання вимог договору оренди, свідчить про позбавлення його відповідачами права на вільне розпорядження власним житлом.

Посилаючись на вищезазначене, просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1

24 травня 2017 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, який обґрунтовувала тим, що за її згодою 29.03.2003 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 100 000 грн. Договір купівлі-продажу квартири був укладений під час перебування її в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У зв'язку із тим, що сімейне життя між нею та ОСОБА_5 не склалось, а спілкування під час проживання в одному помешканні призводило до систематичних та емоційних виснажливих конфліктів, вони домовились про фактичне припинення шлюбних відносин, шляхом роздільного проживання з подальшим офіційним розірванням шлюбу. У зв'язку з чим вона оформила забезпечений цим майном кредит в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичила його частину ОСОБА_5 для надання можливості останньому забезпечити себе окремим житлом. Отримавши від неї 15.07.2016 року кошти в розмірі 30 000 доларів США, ОСОБА_5 зібрав свої речі та залишив спірну квартиру. Впродовж усього часу перебування спірної квартири в її володіння, вона індивідуально несла витрати по утриманню цього майна та його збереженню, а також за власний рахунок здійснила його капітальний ремонт та систематично проводила поточні ремонти.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 вважала, що заволоділа зазначеним майном добросовісно, бо на момент придбання спірної квартири ОСОБА_5 перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі, а квартира була придбана без будь-яких угод щодо обмеження будь-кого із членів подружжя в правах на нього. При цьому вона відкрито здійснювала володіння цим майном без належних, як згодом з'ясувалось підстав, використовуючи його за цільовим призначенням та з відома ОСОБА_5, а тому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1, та стягнути на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1000 грн.

Ухвалою суду від 15 червня 2017року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення - задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в розмірі 290,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в розмірі 290,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Калініченко Олександра Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні прав користування та розпорядження майном шляхом виселення залишити без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити; зобов'язати ПрАТ ДТЕК Київські електромережі поновити подачу електроенергії до квартири.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що судом першої інстанції не враховано, що наданий ОСОБА_5 договір оренди, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є фіктивним, так як при його укладенні не було дотримано всіх вимог щодо форми та змісту даного договору та не були враховані вимоги закону, за яких можливо передавати в оренду нерухоме майно, що знаходиться в іпотеці. Тому вказаний договір оренди не може бути належним доказом на підтвердження порушених прав ОСОБА_5 на користування його власністю.

Вказувала на те, що на протязі більш як 10 років після розірвання шлюбу з ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживають у спірній квартирі, добросовісно володіють майном, сплачують всі платежі за комунальні послуги та жодних перешкод у користуванні квартирою не чинили. Крім того, зазначала, що після розлучення ОСОБА_2 була вимушена взяти кредит щоб сплатити ОСОБА_5 кошти за його частку в квартирі та щоб він зміг купити собі інше житло. Вважала, що ОСОБА_2 добросовісно заволоділа нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти квартирою, у зв'язку з чим набула право власності на неї на підставі ст. 344 ЦК України, а тому її зустрічний позов є обґрунтований та підлягає задоволенню.

Також зазначала, що ОСОБА_5 не надав суду доказів на підтвердження передбачених ст. 116 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 із спірної квартири, проте суд зазначеного не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про виселення відповідачів із спірної квартири.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Калініченко ОлександраВікторівна підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_5 адвокат Чайка Юрій Миколайович проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з"явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 22 грудня 2001 року зареєстрували шлюб.

29 березня 2003 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_12 договір купівлі-продажу квартири, згідно якого він придбав у власність квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1428 від 19 грудня 2008 року.

Згідно довідки форми № 3 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 з 08.07.2003 року, ОСОБА_2 з 01.04.2004 року та ОСОБА_6 з 01.04.2004 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про поділ майна подружжя, згідно якого ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2015 року, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та її представником не надано жодних доказів, що підтверджують незаконне володіння майном ОСОБА_2 протягом 10 років, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015 року, яке набрало законної сили 20 травня 2015 року, встановлено, що спірна квартира була придбана під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі і вона набула права власності на 1/2 частину вказаного майна, проте у поділі вказаного майна їй було відмовлено за пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам у справі та досліджених судом доказам, враховуючи наступне.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наданих та досліджених судом доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_2 володіє та користується спірною квартирою на законних підставах, вказана обставина встановлена рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015 року, яке набрало законної сили 20 травня 2015 року. Зазначений рішення встановлено, що спірна квартира була придбана під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі і вона набула права власності на 1/2 частину вказаного майна, проте у поділі вказаного майна їй було відмовлено за пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності .

Згідно довідки форми № 3 ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 01.04.2004 року.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, а доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду в цій частині не грунтуються на встановлених обставинах справи, досліджених судом доказах та вимогах матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, оскільки реєстрація та проживання відповідачів у квартирі на даний час чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном, в зв'язку з чим його права підлягають захисту в судовому порядку.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки він не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, досліджених судом доказах та вимогах матеріального закону, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2001 року.

Спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана на ім"я ОСОБА_5 під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до довідки форми № 3 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 з 08.07.2003 року, ОСОБА_2 з 01.04.2004 року (колишня дружина) та ОСОБА_6 з 01.04.2004 року (син колишньої дружини).

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано 19 грудня 2008 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1428 від 19 грудня 2008 року.

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Тобто, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вселились у спірну квартиру та були в ній зареєстровані у встановленому законом порядку, як члени сім"ї власника квартири ОСОБА_5, та відповідно набули такі ж права і обов'язки, як і останній. Після того, як вони перестали бути членами сім"ї наймача ( власника), вони продовжили проживати у спірній квартирі, а тому мають такі ж права та обов"язки, як наймач та члени його сім"ї.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

З досліджених судом доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вселились у спірну квартиру в 2004 році як члени сім"ї ОСОБА_5 у встановленому законом порядку, доказів того, що вони чинять власнику перешкоди у користуванні його власністю матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_5

Таким чином, у порушення статей 81, 82, 89, 263-264 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом і доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в цій частині є обгрунтованими.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката КалініченкоОлександри Вікторівни та скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення та в частині стягнення судових витрат, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 328, 344, 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 157, 166 ЖК України, ст.ст. 13,76, 81, 89, 263-264, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Калініченко Олександри Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення та в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відмовити.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: