Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 356/244/15-ц

провадження № 61-14896св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Березанського міського суду Київської області від 14 грудня 2015 року у складі судді Дудар Т. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 рокуу складі колегії суддів: Журби С. О., Мережко М. В., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду із позовом, який уточнивши просило виселити із іпотечного майна ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які зареєстровані у спірному будинку.

Позов мотивований тим, що 02 жовтня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, згідно умов якого останній передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 68,30 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Березанський міський суд Київської області рішенням від 19 березня 2013 року звернув стягнення на предмет іпотеки, після чого банк звернувся до відповідача ОСОБА_1 з письмовою вимогою про виселення, однак він добровільно вимоги не виконав.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено факту отримання відповідачами вимоги про виселення, що є необхідною передумовою для вирішення указаного питання в судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково вважали, що направлення вимоги про виселення відповідачів з предмету іпотеки є обов`язковою умовою при зверненні до суду із позовом про виселення з іпотечного майна.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу на надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 356/244/15-ц із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № К3РОGK15006638, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 37 872 дол. США строком до 02 жовтня 2027 року, а відповідач зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

03 жовтня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банк і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, згідно умов якого останній надав в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 68,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість.

19 березня 2013 року Березанським міським судом Київської області ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

08 грудня 2014 року Банк звернувся до ОСОБА_1 з письмовою вимогою звільнити будинок у тридцятиденний строк.

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічний висновок висловила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Зі змісту пункту 7.1 кредитного договору від 02 жовтня 2007 року убачається, що кредитні кошти у розмірі 37 872 дол. США були надані ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 на наступні цілі: на купівлю житла - 30 000 дол. США, на сплату страхових платежів - 7 872 дол. США, тобто кредит відповідачу було надано саме на придбання житла.

Згідно пункту 35.3 договору іпотеки від 03 жовтня 2007 року предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею 68,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1. АДРЕСА_2 , що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2007 року.

Наведене не було враховане судами попередніх інстанцій при вирішенні спору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої виходив із того, що позивачем не доведено факту отримання відповідачами вимоги про виселення.

Верховний Суд України у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16 зробив висновок, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, суд апеляційної інстанції наведене також не врахував, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про правильність рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційний суд допустив вищезазначені порушення норм права, ухвала апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 рокупідлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

У зв`язку з наведеним відповідно до статті 411 ЦПК України касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню з переданням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

М. М. Русинчук