ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/3172/18
Провадження № 22-ц/4820/1830/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю представника апелянта Багінського А.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за апеляційною скаргою Агропромислового закритого акціонерного товариства «Вікторія» на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 квітня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області (далі - Рада) про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

ОСОБА_2 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрилася спадщина на земельну частку (пай) із земель колективної власності Агропромислового закритого акціонерного товариства «Вікторія» с. Зеленці Старокостянтинівського району Хмельницької області (далі - АЗАТ «Вікторія») розміром 3,10 умовних кадастрових гектара. Ця частка належала ОСОБА_3 згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 , виданого на підставі розпорядження Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 6 травня 1996 року №386. Позивач як єдиний спадкоємець ОСОБА_3 прийняв спадщину в установленому законом порядку, разом із тим, він не може оформити права на неї через втрату вказаного сертифіката.

За таких обставин ОСОБА_2 просив суд визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_3 , право на земельну часку (пай) із земель колективної власності АЗАТ «Вікторія» с. Зеленці Старокостянтинівського району Хмельницької області розміром 3,10 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право на земельну часку (пай) розміром 3,10 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в АЗАТ «Вікторія» с. Зеленці Старокостянтинівського району Хмельницької області, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 згідно сертифіката серії НОМЕР_1 від 6 травня 1996 року.

Суд виходив з того, що Рада визнала позов, який підлягає задоволенню в порядку ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АЗАТ «Вікторія» в особі арбітражного керуючого - керуючого санацією Багінського А.О., яке не брало участі у справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі посилаючись на порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що в АЗАТ «Вікторія» здійснюється процедура санації, тому спір має бути вирішений господарським судом у межах справи про банкрутство та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Оскільки земля належить на праві колективної власності, то Рада не може відповідати за заявленим позовом і є неналежним відповідачем у справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 та Рада не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внаслідок смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на земельну частку (пай) АЗАТ «Вікторія» с. Зеленці Старокостянтинівського району Хмельницької області розміром 3,10 умовних кадастрових гектара, яка належала ОСОБА_3 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 31 січня 1997 року.

ОСОБА_2 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, отже, він вчинив дії, що свідчать про прийняття спадщини.

21 листопада 2018 року нотаріальна контора відмовила позивачеві в оформленні спадщини через втрату сертифіката на право на земельну частку (пай).

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 524 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

За змістом ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Із положень п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за № 152/361), яка була чинною на час виникнення спірних відносин, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Як передбачено ст. 560 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державні нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 1296 чинного ЦК України.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України від 2 вересня 1993 року №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон №3425-ХІІ) однією з нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, є видача свідоцтв про право на спадщину.

Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій визначені ч. 1 ст. 49 Закону №3425-ХІІ, згідно якої нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ №720/95) право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Пунктом 3 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року №666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право на земельну частку (пай) може бути об`єктом успадкування.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 5 червня 2003 року №899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон №899-ІV) основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець має право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Останні набувають право на спадщину лише за умови, що вони віднесені законом до спадкоємців померлої особи (за законом або за заповітом) та прийняли спадщину в установленому порядку.

Зібрані у справі докази достовірно вказують на те, що ОСОБА_3 як член АЗАТ «Вікторія» за життя набув право на земельну частку (пай) із земель указаного сільськогосподарського акціонерного товариства. Це право підтверджено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 31 січня 1997 року.

Позивач як єдиний спадкоємець за законом прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, отже, він набув право на вказане майно.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов ОСОБА_2 є обґрунтованим, а визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Щодо доводів апеляційної скарги про власність апелянта на земельну частку (пай)

Частиною 2 статті 12 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон №697-ХІІ), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону №697-ХІІ суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України від 14 лютого 1992 року №2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (далі - Закон №2114-ХІІ) колективне сільськогосподарське підприємство (надалі - підприємство) є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

Згідно зі ст. 7 Закону №2114-ХІІ об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Із положень ч. 2 ст. 9 Закону №2114-ХІІ слідує, що пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства.

Як передбачено п. 1 Указу №720/95 паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що член колективного підприємства є власником частки (паю) в майні підприємства та вправі розпоряджатися цієї часткою (паєм) при виході з підприємства. У такому разі суб`єктом права власності на частку (пай) є член підприємства, а не саме підприємство.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ради від 2 березня 1995 року №2 АЗАТ «Вікторія» передано в колективну власність 2644,6 га землі для вирощування сільськогосподарської продукції. На підставі цього рішення АЗАТ «Вікторія» одержало державний акт на право колективної власності на землю серія ХМ №008.

Ця земля була передана АЗАТ «Вікторія» на виконання Указу №720/95 для паювання між членамии підприємства, відповідно до списку, що додавався до державного акта на право колективної власності на землю, отже, включені до списку члени підприємства, в тому числі ОСОБА_3 , набули права спільної часткової власності на цю землю.

Посилання АЗАТ «Вікторія» на те, що підприємство є самостійним суб`єктом права власності на земельну ділянку, яка складається з земельних часток (паїв) його членів, не ґрунтуються на законі.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежного відповідача у справі

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За правовим визначенням відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.

Частиною 1 статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Повноваження сільських, селищних, міських рад щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) встановленні приписами Закону №899-ІV.

Зокрема, відповідно до статей 5 і 9 цього Закону сільські, селищні, міські ради в межах свої повноважень: розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; здійснюють розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Пунктом 21 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (1 січня 2019 року) землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

За змістом указаних норм матеріального закону вирішення питання виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) віднесено до компетенції місцевих рад, а нерозпайовані землі колективних сільськогосподарських підприємств мають бути передані у власність територіальних громад, на території яких вони розташовані.

ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогою про визнання права на земельну частку (пай) з метою виділення її в натурі (на місцевості).

Земельна ділянка, з якої ОСОБА_2 намагається виділити свою частку (пай), розташована на території Ради, тому саме на Раду закон покладає обов`язок вирішити питання про виділ позивачеві конкретної земельної ділянки в рахунок його земельної частки (паю). До того ж, у разі невиділення ОСОБА_2 цієї земельної ділянки вона має перейти у власність територіальної громадини, яку представляє Рада.

Враховуючи предмет і підстави заявленого позову, Рада має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, тому ОСОБА_2 обґрунтовано визначив її як відповідача у справі.

Посилання АЗАТ «Вікторія» на те, що Рада є неналежним відповідачем у справі суперечить фактичним обставинам і нормам чинного законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом юрисдикції

Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Визначення юрисдикції справи щодо юридичної особи, стосовно якої порушено провадження про банкрутство врегульовано ст. 10 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду від 2 червня 2010 року порушено провадження у справі про банкрутство АЗАТ «Вікторія», а постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 5 серпня 2015в АЗАТ «Вікторія» введено процедуру санації боржника.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання права на спадщину, тобто на захист свого цивільного права, та не заявив жодних вимог до АЗАТ «Вікторія», відносно якого здійснюється процедура відновлення платоспроможності.

Отже, цей спір є приватноправовим, а тому суд першої інстанції правомірно розглянув його в порядку цивільного судочинства.

Посилання АЗАТ «Вікторія» на те, що розгляд справи віднесено до компетенції господарського суду, не відповідає закону.

3. Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Агропромислового закритого акціонерного товариства «Вікторія» залишити без задоволення, а рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 листопада 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Цішковський В.А.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 39