Справа № 491/230/19
У Х В А Л А

08 квітня 2019 року Ананьївський районний суд Одеської області

у складі:-головуючого у справі судді Желяскова О.О.,
за участю: -секретаря судового засідання - Кір`як І.О.,
-скаржника (боржника) - ОСОБА_1.,
-представника скаржника - Десятника В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьїв Одеської області справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинського Юрія Івановича від 10 жовтня 2018 року про арешт коштів боржника за виконавчим провадженням №50390822 з примусового виконання рішення суду за виконавчим листом №491/86/14-ц від 22 травня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області знаходиться справа за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинського Юрія Івановича від 10 жовтня 2018 року про арешт коштів боржника за виконавчим провадженням №50390822 з примусового виконання рішення суду за виконавчим листом №491/86/14-ц від 22 травня 2014 року.

Зі скарги вбачається, що згідно заочного рішення Ананьївського районного суду Одеської області у цивільній справі №491/86/14-ц від 24 квітня 2014 року з відповідача - боржника ОСОБА_1 на користь позивача - Моторного (транспортного) страхового бюро України було стягнуто в порядку регресу 25500 гривень боргу та 200 гривень судових витрат, а всього 25700 гривень. Згідно вказаного рішення суду видано виконавчий лист №491/86/14-ц від 22 травня 2014 року. Строк пред`явлення даного виконавчого листа до виконання скаржнику невідомий.

На підставі вказаного судового рішення та виконавчого листа головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинським Юрієм Івановичем винесена постанова про арешт коштів боржника від 10 жовтня 2018 року. Згідно даної постанови державного виконавця було накладено арешт на грошові рахунки боржника в установах банків.

Зі змісту скарги вбачається, що скаржник вважає постанову державного виконавця Державної виконавчої служби Макушинського Ю.І. про накладення арешту на його поточні грошові рахунки в установах банків незаконно та такою, що не підлягає виконанню, за наступними підставами:

По-перше, в постанові про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 . в банках державний виконавець Макушинський Ю.І. посилається на виконавче провадження №50390822 без вказання дати його порушення та підстав. Згідно ст.ст.18, 24 та 27 Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови про порушення виконавчого провадження повинна бути направлена для відому сторонам даного виконавчого провадження, в тому числі боржникові відповідним супровідним листом. ОСОБА_1 . такої копії постанови, рівно як і супровідного листа не отримував і був позбавлений права на її оскарження. Копія постанови про порушення виконавчого провадження не пізніше наступного дня повинна надсилатися боржнику та в суд, котрий видав виконавчий лист. Дана постанова підлягає оскарженню, в тому числі і до суду. Скаржника позбавлено такої своєчасної можливості.

По-друге, згідно ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому листі обов`язково вказується строк для його пред`явлення до виконання. Скаржника не поставлено до відома про наявність такого виконавчого листа, не надана та не додана і до постанови про накладення арешту на його банківські рахунки копія даного виконавчого листа, рівно, як відсутнє і посилання на строк для пред`явлення його до виконання.

По-третє, статтею 20 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що місцем виконання судового рішення є місце проживання боржника, місце знаходження його роботи або місце знаходження його майна. Як зазначає ОСОБА_1 , він мешкає в с.Коханівка Ананьївському районі Одеської області, в котрому є своє відділення державної виконавчої служби, котре і повинне виконувати дане судове рішення. Стягувач - Моторне (транспортне) страхове бюро знаходиться в м.Києві. Центральне відділення державної виконавчої служби міста Вінниця не має жодного відношення та компетенції до виконання даного судового рішення, в зв`язку з чим і постанова державного виконавця Макушинського Ю.І. є незаконною, винесеною в порушення вищезазначених вимог закону та його власної компетенції.

По-четверте, згідно статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» для пред`явлення виконавчого листа до виконання встановлений строк в 3 роки. Також, і в самому виконавчому листі вказаний строк для його пред`явлення до виконання, котрий Скаржнику невідомий, але він не може перевищувати 3 роки. Як видно з постанови державного виконавця Макушинського Ю.І. виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 боргу датований 22 травня 2014 року, а постанова про накладення арешту на рахунки Скаржника датована 10 жовтня 2018 року, тобто через три роки чотири місяці та 18 днів, тобто з порушенням вказаного строку і вже в зв`язку з цим вона не підлягає виконанню.

По-п`яте, згідно статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» постанова державного виконавця про арешт коштів не пізніше наступного дня після її винесення направляється боржнику і вона може бути оскаржена до суду. Скаржник, посилається на те, що йому зазначена постанова не надсилалась і він був позбавлений можливості її оскарження. Скаржник був змушений тривалий час добиватися від банківських установ пояснення, на якій саме підставі було накладено арешт на його рахунки і лише 26 лютого 2019 року ним отримано лист від банку від 18 лютого 2019 року з копією постанови про накладення арешту, котру він оскаржує.

Частиною 1 статті 450 ЦПК України визначено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

При цьому, 8 квітня 2019 року представники стягувача - Моторного (транспортного) страхового бюро України та державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинський Ю.І., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать відповідні поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, у судове засідання не з`явилися про причини своєї неявки суду не повідомили.

Частиною 2 статті 450 ЦПК України визначено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Скаржник (боржник) ОСОБА_1 та його представник - адвокат Десятник В.С. проти розгляду справи за відсутності інших учасників не заперечували.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням положень ч.2 ст.450 ЦПК України думки скаржника та його представника, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності стягувача - Моторного (транспортного) страхового бюро України та державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинського Ю.І.

У судовому засіданні скаржник (боржник) ОСОБА_1 та його представник - адвокат Десятник В .С. скаргу підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити.

Суд вивчивши доводи скарги та додані до неї матеріали, заслухавши думку ОСОБА_1 та його представника - Десятника В.С. приходить до висновку, що в її задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Частиною 3 статті 451 ЦПК України визначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд не бере до уваги посилання скаржника на неотримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження та неможливість у зв`язку з цим її оскаржити, оскільки відкриття виконавчого провадження є окремим процесуальним рішенням, яке в межах даного судового розгляду не оскаржується.

Крім того, частиною 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) визначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні строки встановлено пунктом «А» частини 1 статті 449 ЦПК України, якою визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

При цьому, частиною 2 статті 449 ЦПК України визначено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

З наведеного вбачається, що скаржник, з урахуванням його доводів про неотримання постанови про відкриття виконавчого провадження, не позбавлений права оскаржити рішення про відкриття виконавчого провадження в установленому законом порядку.

Суд також не бере до уваги посилання скаржника на недодання до постанови державного виконавця від 10 жовтня 2018 року про накладення арешту на його рахунки копії виконавчого листа та не зазначення в постанові строків пред`явлення його, оскільки статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року), якою врегульовано порядок накладення арешту і вилучення майна (коштів) боржника, не встановлено обов`язку державного виконавця додати копію виконавчого листа до постанови про накладення арешту, а також зазначити в ній строки пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Суд вважає необґрунтованим та не бере до уваги посилання скаржника на невірність місця виконання судового рішення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Аналогічні за змістом положення містились в частині 1 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року).

При цьому, суд враховує, що подання виконавчого документу до виконання не за місце проведення виконавчих дій відповідно до п.10 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) є підставою для повернення виконавчого документу стягувачу без виконання.

А відповідно до п.4 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) взагалі є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

З наведеного вбачається, що питання щодо підвідомчості виконання рішення суду певному органу державної виконавчої служби вирішується відповідним органом на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, положеннями ч.5 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) та ч.7 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) передбачено, можливість передачі виконавчого провадження від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Частиною 5 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) було визначено, що у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з`ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Аналогічні за змістом положення визначені ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року).

З наведеного вбачається, що після відкриття виконавчого провадження, визначення місця здійснення виконавчого провадження є відповідним процесуальним рішенням державного виконавця, яке приймається за наявності відповідних підстав, та, як рішення державного виконавця, відповідно до положень ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) та ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) може бути оскаржено сторонами виконавчого провадження до суду та, відповідно, має бути предметом окремого судового розгляду.

Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 боргу датований 22 травня 2014 року, а постанова про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 датована 10 жовтня 2018 року, тобто через три роки чотири місяці та 18 днів, у зв`язку з чим він вважає, що порушено строки пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Оскільки ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) та ч.4 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) передбачено можливість переривання строків пред`явлення виконавчого документу до виконання, з визначеним Законом підстав, серед яких, зокрема пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З наведеного вбачається, що нормами Закону України «Про виконавче провадження», на які посилається скаржник, визначено саме строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, а не строки на протязі якого має бути здійснено виконавче провадження, при цьому на час коли виконавчий документ пред`явлено до виконання, облік цього строку переривається.

З факту винесення державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинським Ю.І. оскаржуваної постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_1. свідчить про те, що виконавчий документ пред`явлено до виконання.

При цьому, скаржником будь-яких доказів, які б свідчили про закінчення строків пред`явлення виконавчого документу до виконання суду не надано.

При вирішенні питання щодо того, чи оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця суд вважає за необхідне керуватися нормами Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року), який діє на момент прийняття оскаржуваного рішення та розгляду справи.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частиною 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) визначено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною 4 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Частиною 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) визначено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

При цьому, з доданої до скарги копії оскаржуваної постанови про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 вбачається, що її винесено після отримання відомостей про існування таких рахунків від Державної фіскальної служби України, що відповідає положенням ч.2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року).

Частиною 3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) передбачено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З доданої до скарги копії рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 24 квітня 2014 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового Бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою вбачається, що вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 25500 гривень 00 копійок та витрати в розмірі 200 гривень, понесені МТСБУ для встановлення розміру збитку та збору документів по справі.

З доданої до скарги копії оскаржуваної постанови від 10 жовтня 2018 року про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 вбачається, що арешт накладено на суму 25700 гривень, що відповідає сумі згідно рішення суду та, відповідно, положенням ч.3 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року).

З наведеного вбачається, що постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинського Юрія Івановича від 10 жовтня 2018 року про арешт коштів боржника винесено відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, право заявника не було порушено, у зв`язку з чим в задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 261, 447-453 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинського Юрія Івановича від 10 жовтня 2018 року про арешт коштів боржника за виконавчим провадженням №50390822 з примусового виконання рішення суду за виконавчим листом №491/86/14-ц від 22 травня 2014 року, - відмовити в повному обсязі.

Копію ухвали направити сторонам виконавчого провадження та державному виконавцю.

У відповідності до положень ч.1 ст.261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У відповідності до положень ч.2 ст.352, ч.1 ст.353, ч.1 ст.354 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) з урахуванням положень п.15.5 ч.1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги через місцевий суд.

При цьому, роз`яснити позивачу, що учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.О.Желясков

Ухвала суду набула законної сили ________________________________