КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня2019року місто Київ

справа № 752/12314/18

Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - Рябцевої Ярослави Григорівни та за апеляційною скаргою відповідача Національного інституту раку на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного інституту раку, третя особа: Первинна профспілкова організація Національного інституту раку про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточненої заяви просила:

поновити її на посаді начальника господарського відділу Національного інституту раку або аналогічній посаді у разі зміни відповідачем штатного розпису з 15 травня 2018 року;

стягнути з Національного інституту раку на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з розрахунку 4192,43 грн. за кожен день, без врахування податків та зборів, починаючи з 16 травня 2018 року по день прийняття рішення;

стягнути з Національного інституту раку на її користь компенсацію у розмірі шестимісячного середнього заробітку;

стягнути з Національного інституту раку на її користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн.;

стягнути з Національного інституту раку на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

В мотивування вимог посилалась на те, що з 13 лютого 2007 року вона була прийнята на роботу в Інститут онкології АМН України, правонаступником якого є Національний інститут раку, а з 02червня 2016 року вона обіймала посаду заступника головного лікаря з господарської частини.

Вказувала, що в період часу з травня 2017 року по серпень 2017 року під час виконання службових обов`язків нею та підлеглими їй співробітниками було виявлено ряд корупційних діянь з боку деяких працівників Національного інституту раку, про що вона неодноразово повідомляла керівництву службовими записками та рапортами, однак після зазначених дій відносно неї та її підлеглих працівників почав здійснюватись адміністративний тиск з боку керівництва установи та створюватись комісії з перевірки діяльності господарської частини, однак жодних порушень виявлено не було.

Зазначала, що внаслідок неправомірних дій керівництва Національного інституту раку значно погіршився її стан здоров'я у зв'язку з чим з вересня 2017 рокупо травень 2018 року вона періодично перебувала на лікуванніз виходом на роботу на незначний період.

Посилалась на те, що 15 травня 2018 року наказом директора Національного інституту раку її було звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, підставою для звільнення стала службова записка заступника головного лікаря ОСОБА_3 , в якій зазначено, що позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин в період з 04 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року та з 16 квітня 2018 року по 18 квітня 2018 року.

Вказувала, що своє звільнення вона вважає неправомірним, оскільки у зазначений в службовій записці період вона була відсутня з поважних причин, в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю внаслідок хвороби, що підтверджується відповідними листками непрацездатності.

Зазначала, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 5000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного лікаря з господарської частини з 15 травня 2018 року.

Стягнуто з Національного інституту раку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 89073,38 грн.

Стягнутоз Національного інституту раку на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн.

Стягнутоз Національного інституту раку в дохід держави судовий збір в сумі 890,73 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - Рябцева Я.Г. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача середнього заробітку час вимушеного прогулу у розмірі 89073,38 грн. та в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення компенсації та відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 3652019,88 грн., стягнення компенсації в розмірі 1939125,60 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції невірно вирахував розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідно до довідки про доходи №159 від 11 жовтня 2018 року заробітна плата позивача за березень та квітень 2018 року становила 16159,38 грн., а число відпрацьованих ОСОБА_1 робочих днів в березні та квітні місяцях 2018 року становить 1 день, таким чином середньоденна (годинна) заробітна плата останньоїстановить 16159,38 грн.

Вказувала, що кількість робочих днів з дня звільнення із займаної посади ОСОБА_1 складає 226 днів, а відтак розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з Національного інституту раку на користь ОСОБА_1 складає 3652019,88грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Зазначала, що в період часу з травня 2017 року по серпень 2017 року під час виконання службових обов'язків ОСОБА_1 та підлеглими ій співробітниками було виявлено ряд корупційних діянь з боку деяких працівників Національного інституту раку, про що неодноразово повідомлялось керівництво Національного інституту раку. Проте відповідач, в порушення вимог ч.3 ст.81 ЦПК України не надав на розгляд Голосіївського районного суду м. Києва доказ, який перебуває безпосередньо у його володінні щодо повідомлення позивачем та її підлеглим співробітником про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», що призвело до ухвалення незаконного рішення в частині відмови у стягненні компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

Посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач позбавив ОСОБА_1 гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя, вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань останньої, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Національний інститут раку подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсаціївідмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що відповідач правомірно прийняв рішення про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки листок непрацездатності серії АДІ №20067 виданий необгрунтовано, тобто ОСОБА_1 у період з 04 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року була відсутня на робочому місці без поважних причин та відсутні докази поважності причин відсутності позивача на робочому місці 16 квітня 2018 року.

Вказував, що вимога про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правову допомогу є похідними від позовних вимог щодо поновлення на роботі позивача, відповідно, у зв`язку з тим, що позивача звільнено правомірно та її права не порушено, то ці вимоги не підлягають задоволенню.

Зазначав, що позивачем не вказано суму середнього заробітку, не наведено відповідно розрахунку суми, що підлягає стягненню, а відтак вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні здійснив розрахунок самостійно, чим вийшов за межі позовних вимог.

Посилався на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому остання просила залишити скаргу відповідача без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

В судовому засіданні апеляційного суду представникпозивача доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечувала.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Третя особа Первинна профспілкова організація Національного інституту раку в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність третьої особи відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді заступника головного лікаря з господарської частини з 15 травня 2018 року суд першої інстанції, виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням порядку встановленого трудовим законодавством та відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності позивача на робочому місці без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно наказу №29-к з 13 лютого 2007 року була прийнята на роботу до Державної установи «Інститут онкології АМН України».

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2007 року №1176-р, а в подальшому Указу Президента України від 03 лютого 2009 року №67/2009 Державна установа «Інститут онкології АМН України» був перейменований в Національний інститут раку.

Наказом №876-к від 02червня 2016 року позивач булапереведена на посаду заступника головного лікаря Національного інституту раку з господарської частини.

Згідно з наказом №84-К від 15 травня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника головного лікаря з господарської частини з 15 травня 2018 року згідно з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Підставою звільнення зазначено: службова записка головного лікаря ОСОБА_3 від 18 квітня 2018 року.

Як вбачається зі змісту службової записки головного лікаря ОСОБА_3 , останнім на виконання вимог наказу №139 кн від 16серпня 2017 року директора Національного інституту раку проведена перевірка дотримання трудового розпорядку та дотримання вимог законодавства про працю щодо заступника головного лікаря з господарської частини ОСОБА_1.

Під час проведення перевірки встановлено, що ОСОБА_1 без поважних причин була відсутня на роботі з 04 січня 2018 рокупо 02 лютого 2018 рокута на підставі підробленого листа непрацездатності серії АДІ №200067 намагалась отримати виплату з бухгалтерії НІР.

У службовій записці також вказано, що зазначені обставини мають своє відображення у протоколі №2 засідання комісії з перевірки дотримання вимог КЗпП України працівниками відділів НІР від 18 квітня 2018 року, листі КНП «Центру первинної медико - санітарної допомоги № 2» Деснянського району міста Києва від 27 лютого 2018 року.

На підставі викладеного головний лікар ОСОБА_3 просив не табелювати та не оплачувати лікарняний ОСОБА_1 за період з 04 січня 2018 року по 02лютого 2018 року та з 16 квітня 2018 року по 18 квітня 2018 року.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статей 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у визначених цією статтею випадках, зокрема у разі вчинення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Частиною 4 ст.40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Як роз`яснено у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (пункт 22 вказаної постанови № 9).

При цьому судам слід також враховувати, що працівник має підпорядковане становище перед працедавцем, а тому потребує підвищеного захисту від неправомірних дій працедавця по відношенню до працівника.

Так, на підставі ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Статтею 147-1 КЗпП передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (призначення на посаду) даного працівника.

Згідно з ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст.149 КЗпП України).

Разом з тим, для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати надані докази.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною звільнення позивача з займаної посади стала її відсутність на роботі без поважних причин в період часу з 04 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року та з 16 квітня 2018 року по 18 квітня 2018 року.

На підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 були надані роботодавцю листки непрацездатності, що підтверджували її хворобу в період з 04 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року та з 17 квітня 2018 року по 14 травня 2018 року.

Період тимчасової непрацездатності з 04 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року підтверджується листком непрацездатності серії АДІ №200067.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказував на те, що листок непрацездатності №200067 був виданий позивачу необгрунтовано, що підтверджується інформацією, викладеною в листі Управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві Фонду соціального страхування України від 24 квітня 2018 року №2207-8.4.

Також відповідач посилався на лист КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Деснянського району міста Києва від 27 лютого 2018 року №275, згідно якого при перевірці первинної медичної документації встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 листок непрацездатності не видавався.

Як вбачається з інформації, внесеної до амбулаторної картки хворого на ім`я ОСОБА_1 04 січня 2018 року вона була оглянута невропатологом та останній поставлено діагноз: вертеброгенний лівобічний радикуліт на тлі ускладненого остеохондрозу шийного відділу хребта. Видано лист непрацездатності №200067 з 04 січня 2018 року по 08 січня 2018 року.

В подальшому позивач оглядалася невропатологом: 06 січня 2018 року, 12 січня 2018 року, 23 січня 2018 року та як наслідок листок нездатності №200067 продовжено з: 09 січня 2018 року по 13 січня 2018 року; з 14 січня 2018 року по 23 січня 2018 року; з 24 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року.

З листа Управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві Фонду соціального страхування України від 26 квітня 2018 року №2207-8.4 «Про перевірку обґрунтованості видачі листів непрацездатності на ім`я ОСОБА_1 » вбачається, що листок непрацездатності №200067 визнаний необґрунтовано виданим відповідно до п.п.1.7, 4.1 Інструкції №455, оскільки ОСОБА_1 була звільнена від роботи з приводу одного захворювання 174 дні за останні 12 місяців без направлення на МСЕК та при оформленні вказаного листа непрацездатності порушений п.3.8 Інструкції №532 - в ньому відсутній підпис директора та печатка закладу охорони здоров`я.

Однак, зазначений вище висновок Фонду не свідчать про підробку листка непрацездатності, а вказує на порушення порядку його видачі.

Так, відповідно до п.1.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України №455 від 13 листопада 2001 року, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Згідно з п.1.4. вказаної Інструкції право видачі листків непрацездатності надається:

1.4.1. Лікуючим лікарям державних і комунальних закладів охорони здоров'я.

1.4.2. Лікуючим лікарям стаціонарів протезно-ортопедичних установ системи Міністерства праці та соціальної політики України.

1.4.3. Лікуючим лікарям туберкульозних санаторно-курортних закладів.

1.4.4. Фельдшерам у місцевостях, де відсутній лікар, а також на плаваючих суднах. Список цих фельдшерів затверджується щороку органами охорони здоров'я.

1.4.5. Лікуючим лікарям закладів охорони здоров`я незалежно від форми власності та лікарям, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізичні особи - підприємці.

Отже, перелік осіб (лікарів), які можуть видавати листок непрацездатності є вичерпним.

Аналіз вказаних положень свідчить про те, що факт непрацездатності працівника шляхом видачі листка непрацездатності встановлюється виключно лікарем або фельдшером, вичерпний перелік яких встановлено в Інструкції №455.

Відповідно до положення п.1.7., п.2.2. Інструкції №455 видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, здійснюються тільки після особистого огляду хворого лікуючим лікарем (фельдшером), про що робиться відповідний запис у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного хворого з обґрунтуванням тимчасової непрацездатності.

При втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 10 календарних днів.

Якщо непрацездатність триває понад 10 календарних днів, продовження листка непрацездатності до 30 днів проводиться лікуючим лікарем спільно з завідувачем відділення, а надалі - ЛКК, яка призначається керівником лікувально-профілактичного закладу, після комісійного огляду хворого, з періодичністю не рідше 1 разу на 10 днів, але не більше терміну, встановленого для направлення до МСЕК.

Розділ 8 Інструкції №455 встановлює контроль та відповідальність за порушення Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, відповідно до якого, контроль за виконанням цієї Інструкції закладами охорони здоров`я усіх відомств здійснюють у межах своєї компетенції Міністерство охорони здоров`я України, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, профспілки та їх об`єднання.

За порушення порядку видачі та заповнення документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, лікарі несуть відповідальність згідно з законодавством України (п.п.8.1., 8.3. Інструкції №455).

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що неналежне виконання лікарем обов'язків по веденню документації не дає підстав для висновку, що виданий уповноваженою особою листок непрацездатності не може підтверджувати тимчасову непрацездатність працівника.

Крім того, уповноваженою особою - лікарем було встановлено непрацездатність позивача 04 січня 2018 року та визначено, що стати до роботи останній необхідно 03 лютого 2018року, а відповідальність за порушення лікарем обов`язків по веденню документації покладається безпосередньо на лікаря, та не може будь-яким чином впливати на, зокрема, працівника, позивача по справі.

Таким чином, ОСОБА_1 у період з 04 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року була відсутня на робочому місці з поважних причин, що підтверджується листом непрацездатності №200067.

Ті обставини, що в подальшому Управлінням виконавчої дирекції Фонду у місті Києві Фонду соціального страхування України були виявлені порушення, а саме: не направлення ОСОБА_1 на МСЕК та відсутність у листі непрацездатності підпису директора та печатки закладу охорони здоров`я не можуть бути поставлені позивачу в провину та розцінюватися як її прогул - невихід на роботу у період з 04 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року.

А відтак доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність позивача на роботі без поважних причин у період з 04 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року, так як листок непрацездатності №200067 виданий необґрунтовано, колегія суддів відхиляє.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 19 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року перебувала у щорічній відпустці.

В період з 17 квітня 2018 року по 14 травня 2018 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в Державній установі «Інституті травматології та ортопедії АНМН України», що підтверджується випискою з історії хвороби стаціонарного хворого № медичної карти 551365 та посиланням відповідача на лист непрацездатності № АДІ 167480 в довідці від 30 вересня 2019 року № 221.

При цьому, як зазначалося в позовній заяві, причини невиходу ОСОБА_1 на роботу з 16 квітня 2018 року по 18 квітня 2018 року були поважними, оскільки вона перебувала на стаціонарному лікуванні.

Проте, позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що вона 16 квітня 2018 року була відсутня на робочому місці з поважних причин.

Відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували фіксацію відсутності позивача на робочому місці 16 квітня 2018 року.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Доказів того, що ОСОБА_1 пропонувалося надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці 16 квітня 2018 року, як це передбачено ч.1 ст.149 КЗпП Українивідповідачем суду надано не було.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади не може бути визнано законним, оскільки відповідачем Національним інститутом раку не додержані передбачені вимоги ст.149 КЗпП України, а саме порядок застосування дисциплінарного стягнення до позивача.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Суд першої інстанції встановивши незаконність звільнення ОСОБА_1 , дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на посаді заступника головного лікаря з господарської частини з 15 травня 2018 року.

А відтак доводи апеляційної скарги представника відповідача про помилковість рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для поновлення позивача на роботі спростовуються вищевикладеним.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на пропуск місячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з роботи 15 травня 2018 року, в цей же день ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом та 14 червня 2018 року направила по пошті до суду позовну заяву.

Відповідно ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 89073,38 грн. суд першої інстанції виходив з наступного розрахунку:

8790,86+7368,52 (заробітна плата за березень та квітень 2018 року) : 21 +20 : 2 (кількість робочих днів за 2 місяці) =394,13 гривень (середньодення заробітна плата ) *226 (кількість робочих днів за час ви мушеного прогулу ).

Проте, колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи середньоденної заробітної плати визначеної позивачем в розмірі 16159,38 грн. виходячи з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку, визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Як зазначено в абз.4 п.2 розділу ІІ Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п.8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 розділу ІV Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Разом з тим, положеннями розділу ІІІ Порядку перередбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Як вбачається з довідки про доходи, виданої Національним інститутом раку від 11 жовтня 2018 року №159 заробітна плата позивача за березень 2018 року становила 8790,86 грн., а за квітень 2018 року - 7368,52 грн.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції не врахував, що розділом ІІІ Порядку передбачені виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, а саме виплати, нараховані позивачу у зв'язку з перебуванням її на лікарняному та у щорічній відпустці - у березні та квітні 2018 року.

В суді першої інстанції представник позивача зазначала, що у позивач в квітні та травні 2018 року було відпрацювано загалом 3 робочі дні, а відтак середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 4192,43 грн. без урахування податків та зборів.

Як зазначала представник позивача в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 в березні та квітні 2018 року було відпрацьовано 1 день, а відтак середньоденний заробіток позивача за вказаний період становить 16159,38 грн. та відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 травня 2018 року по день ухвалення рішення становить 3 652 019,88 грн.

При цьому, як вбачається з довідки про доходи від 30 вересня 2019 року №103 та довідки від 30 вересня 2019 року №221 наданих Національним інститутом раку за період з січня 2017 року по травень 2018 року ОСОБА_1 були видані листки непрацездатності:

серія АДА № 126731 з 16.03.2017 по 31.03.2017, серія АДА №624349 з 03.04.2017 по 06.04.2017, серія АДА № 126737 з 11.05.2017 по 19.05.2017; серія АДВ № 128935 з 25.07.2017 по 01.08.2017, серія АДВ № 853359 з 02.08.2017 по 04.08.2017, серія АДЕ №980185 з 16.08.2017 по 12.09.2017 , серія АДІ № 392295 з 12.09.2017 по 29.09. 2017 року, серія АДІ № 191108 з 30.09.2017 по 02.10.2017 року, серія АДЕ № 974603 з 03.10.2017 року по 06.10.2017, серія АДІ № 191166 з 09.10.2017 по 18.10.2017, серія АДІ № 021542 з 20.10.2017 по 10.11.2017, серія АДІ №2017, серія АДІ № 393244 з 13.11.2017 по 24.11.2017, серія АДІ №393513 з 27.11.2017 по 08.11.2017, серія АДЕ № 979751 з 09.12.2017 по 29.12.2017, серія АДІ № 200694 з 20.02.2018 по 13.03.2018, серія АДІ № 196547 з 14.03.2018 по 23.03.2018, серія АДІ № 167480 з 17.04.2018 по 14.05.2017.

ОСОБА_1 також були надані відпустки:

з 03.07.2017 по 23.07.2017 - щорічна відпустка,

з 09.10.2017 по 09.11.2017 - щорічна відпустка,

з 05.02.2018 по 19.02.2018 - відпутка без збереження заробітної плати,

з 19.03.2018 по 15.04.2017 - щорічна відпустка.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача зазначав, що в довідці допущена опечатка щодо зазначення дати закінчення перебування позивача у відпустці - по 14.05.2017, замість 14.05.2018.

Також позивачем було надано відповідачу лист непрацездатності серія АДІ №200067 за період 04.01.2018 по 02.02.2018.

Оскільки розділом ІІІ Порядку передбачені виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, а саме виплати, нараховані позивачу у зв'язку з перебуванням у щорічній відпустці та на лікарняному, колегія суддів вважає вірним проводити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з розміру заробітної плати позивача нарахованої у січні та лютому 2017 року, протягом яких позивач працювала.

Як вбачається з довідки від 30 вересня 2019 року №103, заробітна плата позивача у січні 2017 року становила 6111,07 грн., у лютому 2017 року - 6213,45 грн.

В січні та лютому 2017 року було загалом 40 робочих днів.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за вказаний період становить 308,11 грн., виходячи з розрахунку:

12324,52 грн. (6111,07 + 6213,45- заробітна плата за січень, лютий 2017 року) : 40 (20 + 20 робочих днів ) = 308,11 грн.

Оскільки ОСОБА_1 заявляла вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення, колегія суддів вважає, що середній заробіток позивача за період з 16 травня 2018 року по 09 квітня 2019 року включно становить 69940,97 грн., виходячи з розрахунку:

308,11 грн. (середньоденна заробітна плата) * 227 (кількість робочих днів з 16 травня 2018 року по 09 квітня 2019 року) = 69940,97 грн.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача з 89073,38 грн. до 69940 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволенню вимоги позивача щодо стягнення компенсації в розмірі шестимісячного середнього заробітку у зв`язку із звільненням працівника внаслідок повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», оскільки позивачем під час розгляду справи, як в суді першої інстанції так і під час перегляду справи в апеляційному порядку, не надано жодних доказів на підтвердження вчинення останньою дій щодо повідомлення нею про наявність корупційних діянь в діяльності деяких працівників Національного інституту раку відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем позивачу була завдана моральна шкода внаслідок порушення її трудових прав у зв'язку з незаконним звільненням, що призвело до спричинення їй моральних страждань.

Враховуючи характер і тривалість страждань позивача, виходячи з засад виваженості та розумності колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь моральної шкоди підлягають задоволенню частково в сумі 1000 грн., оскільки розмір моральної шкоди позивачем завищений.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачів на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 червня 2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом Рябцевою Я.Г. було укладено договір №0806/2018 про надання юридичної допомоги щодо захисту прав та інтересів замовника в судах всіх інстанцій, прокуратури, правоохоронних органах, нотаріату, органах державної влади, на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності ( п.1.1 договору).

За надання правової допомоги замовник сплачує виконавцю гонорар в сумі 10000 грн. (п.3.2 договору).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу строною позивача була надана копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 12 від 21 січня 2019 року про сплату ОСОБА_1 7000 грн. згідно договору № 0806/2018 від 08 червня 2018 року та копія акту №1 наданих послуг від 21 січня 2019 року згідно договору про надання юридичної допомоги від 08 червня 2018 року, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг складає 7000 грн.

Стягуючи з відповідача витрати на правову допомогу суд першої інстанції виходив з розміру підтверджених понесених позивачем витрат на суму 7000 грн., акту наданих послуг та договору про надання правової допомоги.

Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. та стягуючи в дохід держави з відповідача судовий збір у розмірі 890,73 грн. та суд першої інстанції не урахував наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а відтак витрати пов'язані з розглядом справи підлягають покладенню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Позивачем заявлялися 4 вимоги, одна з яких немайнового характеру - задоволена повністю, вимога про відшкодування моральної шкоди задоволена на 20%, вимога про стягнення середнього заробітку виходячи з розрахунку наданого позивачем в суді першої інстанції - на 7,35%, а у задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації в розмірі шестимісячного заробітку - відмовлено.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, виходячи з наданих позивачем доказів їх понесення - з суми 7000 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2133,60 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу які просить стягнути сторона відповідача колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2019 року між Національним інститутом раку та Адвокатським бюро «КАЧУРА ЛОЄР» було укладено договір про надання правової допомоги № 25 відповідно до якого строни визначили обсяг та зміст послуг, що надається виконавцем клієнту за цим договором, в тому числі на представництво та захист інтересів клієнта в судах усіх рівнів та/або юрисдикцій та/або інстанцій під час розгляду будь-яких справ, у тому числі, але не виключно, у справах окремого та наказного провадження, в кримінальному провадженні, в тому числі оскарження дій та бездіяльності службових та посадових осіб, а також у всіх державних, громадських, господарських та інших установах, організаціях, підприємствах незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, у місцевих державних адміністраціях, в Міністерстві юстиції України, органах державної виконавчої служби, Національному агентстві з питань запобігання корупції, в органах державної статистики, в Пенсійному фонді України, органах дозвільної системи, Державній фіскальній службі України та її територіальних органах, прокуратурі України, у Державному бюро розслідувань, Міністерстві внутрішніх справ України, Національній поліції України та її територіальних органах, Службі безпеки України та її органах, в Національному антикорупційному бюро Українита інших органах державної влади з будь-якого питання, що стосується прав та законних інтересів клієнта (п.2.1.1 договору).

В пункті 2.4 вищезазначеного договору сторони визначили, що виконавець не зобов`язаний надавати клієнтові послуги, фактична вартість яких перевищує загальну вартість послуг за цим договором, визначеному пунктом 4.1 договору. У разі, коли вартість необхідних клієнту послуг перевищує загальну вартість за цим договором, визначену пунктом 4.1 договору, сторони погоджують надання таких послуг та їх вартість, шляхом підписання відповідної додаткової угоди до цього договору.

Разом з тим, наданий до суду першої інстанції та засвідчений адвокатом Чумаковою Т.К. витяг з договору закінчується п.3.4.6 та не місить умов п.4.1 в якому визначена вартість послуг з надання правової допомоги, аналогічний витяг, засвідчений адвокатом Качурою О.А. був долучений і до апеляційної скарги.

При цьому представниками відповідача, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не зазначалася сума витрат за надання правничої допомоги, яку вони просили стягнути з позивача, не були надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, докази понесення вказаних витрат, акт виконаних робіт.

А відтак вимоги сторони відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що ящо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору підлягає зміні, шляхом збільшення суми судового збору з 890,73 грн. до 3664,96 грн.

Рішення суду першої істанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу також підляє зміні, шляхом зменшення розміру стягнутої суми з 7000 грн. до 2133,60 коп.

Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з Національного інституту раку на користь ОСОБА_1 слід стягнути 211,44 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Рябцевої Ярослави Григорівни - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Національного інституту раку - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року в частині стягнення з Національного інституту раку на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшити суму стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 89073 грн. 38 коп. на 69940 грн. 97 коп.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з Національного інституту раку (, місто Київ, вул. Ломоносова,33/43) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року в частині стягнення з Національного інституту раку на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу змінити, зменшити суму стягнутих витрат з 7000 грн. до 2133 грн. 60 коп.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року в частині стягнення з Національного інституту раку в дохід держави судового збору змінити, збільшити суму стягнутого судового збору з 890 грн. 73 коп. до 3664 грн. 96 коп.

Стягнути з Національного інституту раку (, місто Київ, вул. Ломоносова,33/43) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) судові витрати за сплату судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 211 грн. 44 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: