Справа №363/3691/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та моральної шкоди за затримку виплати заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом який мотивував тим, що у період з 13.11.2013 року по 07.08.2015 року він працював у відповідача на посаді заступника директора філії «Луганський державний обласний навчально-курсовий комбінат УДП «Укрінтеравтосервіс» та 07.08.2015 року за власним бажанням був звільнений. При звільненні позивача, відповідачем не здійснено виплати нарахованої заробітної плати, у зв`язку з чим 23.11.2016 року позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, і тільки 13.06.2018 року сума боргу в розмірі 43 446,51 грн. була зарахована на рахунок позивача. Час затримки у виплаті заробітної плати складає 449 робочих днів і станом на 13.06.2018 року середній заробіток за порушення строків розрахунку при звільненні становить суму в розмірі 135 247,78 грн. Крім того заборгованість по індексації заробітної плати становить 39 854, 62 грн.; заборгованість по компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати становить 64 673, 45 грн. Окремо зазначив, що вказаними діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінив у 102 382, 50 грн. та просив стягнути з відповідача.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2019 року позов задоволений частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 135 247,78 грн. середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні; 39 854,62 грн. заборгованості по індексації заробітної плати; 64 673,45 грн. заборгованості по компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків її виплати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, посилається на те, що суд не повно з`ясував усі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, визнав встановленими обставини справи, які насправді не були доведеними, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, у зв`язку з чим судом порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи і підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи судом належним чином встановлена наявність нарахованої за відпрацьований період з 13.11.2013 року по 07.08.2015 рік та несплаченої до 12.06.2018 року заробітної плати в розмірі 43 446,51 грн. Тільки 13.06.2018 року в примусовому порядку через державні виконавчі органі належна до сплати заробітна плата була зарахована на рахунок позивача. Таким чином судом вірно встановлений час затримки виплати (з 24.08.2016 по 12.06.2018 року включно). На підставі встановлених обставин судом обґрунтовано застосована індексація заробітної плати, яка входить до складу фонду додаткової заробітної плати і є її складовою частиною. В разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право в судовому порядку стягнути належну йому індексацію заробітної плати без обмеження будь яким строком. Крім того, враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини та виявлені під час такого розгляду порушення норм законів про працю, перевіривши розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, суд прийшов до правильного висновку про її задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги в частинах стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд виходив з того, що досліджена у судовому засіданні сукупність доказів поданих позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог знайшла своє підтвердження в ході розгляду справи. Крім того констатовано, що стороною відповідача не заперечувалося погашення заборгованості по заробітній платі позивачу в порядку примусового виконання судового наказу і в указану позивачем дату. Внаслідок цього суд прийшов до висновку про обґрунтованість позову та можливість його задовольнити в указаних частинах. З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду, апелянт зазначав про те, що судом були враховані надані позивачем докази, які фактично є неналежними. З наведеними посиланнями апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитись не може враховуючі наступне:

Приписами статті 12 ЦПК України встановлений принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.

Заперечуючи проти наданих позивачем доказів, відповідач тим не менш жодного належного та допустимого контр-доказу на спростування позицій позивача не надав. Фактично позиція відповідача звелася до критики посилань позивача без підтвердження її відповідною доказовою базою, що в свою чергу веде до неможливості прийняття такої бездоказової позиції судом.

Критично відноситься колегія суддів апеляційного суду й до тверджень представника апелянта, висловлених в судовому засіданні при апеляційному розгляді даної справи, щодо неналежності проведених в рамках справи розрахунків заборгованості відповідача перед позивачем. Такі аргументи та обставини в апеляційній скарзі не заявлялося, клопотання про поновлення відповідного строку на подання доповнень до апеляційної скарги до суду також не подавалося. При цьому відповідно до положень ст.367 ЦПК України суд переглядає законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції виключно лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Положеннями п.4, 5 ст.367 ЦПК України передбачені підстави для виходу суду апеляційної інстанції за межі доводів та вимог апеляційної скарги, в той же час до даного випадку вони не відноситься і застосовані бути не можуть.

Окремо колегія суддів апеляційного суду зазначає, що інші доводи апеляційної скарги відповідача є повторенням позиції, висловленої в ході розгляду справи в суді першої інстанції, яка вже була належним чином ним оцінена, без зазначення нових обставин чи доводів, які б спростовували таку оцінку суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько