Єдиний унікальний номер справи 487/3798/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/592/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 квітня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 25 січня 2019 року, у відсутність учасників справи, в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Біцюка А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про надання дозволу на оформлення візи та виїзд за кордон без згоди батька,

В С Т А Н О В И Л А:

13 червня 2018 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_4 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

23 жовтня 2009 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №547, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2012 року було розірвано.

Перебуваючи у шлюбі, 27 жовтня 2010 року вона народила сина - ОСОБА_7, який за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2012 року проживає з нею, окремо від батька.

Аліменти на утримання дитини відповідач не сплачує, участі в житті сина свідомо не приймає, бажання спілкуватись з ним не виявляє.

Вона ж, утворила нову сім'ю з громадянином ОСОБА_6, куди й має намір вивезти малолітнього сина ОСОБА_7 строком на 3 роки для навчання у Міжнародній школі «Цюріх Норз», однак відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

Посилаючись на наведене, позивач просила надати їй дозвіл, на оформлення візи на виїзд для сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду у ОСОБА_6 на навчання без дозволу (без згоди) батька дитини ОСОБА_4, строком на 3 роки.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 та її представник подали на це рішення апеляційну скаргу, в якій просили його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Скаргу обґрунтовували невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що в даному випадку йдеться не про разову подорож за кордон дитини в супроводі матері, з подальшим її поверненням в Україну, а про виїзд для проживання дитини за кордоном тривалий термін.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України. Згідно з її положеннями, жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

В силу пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю в Україні, яка чинить всілякі перешкоди батькові у спілкуванні з дитиною, та врахувавши, що батько бажає піклуватися про сина, забезпечувати його повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку та взявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до ОСОБА_6 із зазначенням бажаного періоду перебування, не відповідатиме найкращим інтересам дитини та є передчасним.

Крім того, дитина не зарахована на навчання в ОСОБА_6, та мати не надала доказів тому, що має там постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним.

Тому, положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може ігноруватися і тлумачитися як дії, що йдуть на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері, з якою визначено її місце проживання, як беззаперечне благо.

За названих вище обставин, вказані дії позивача, яка твердить, що здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, поки що, лише свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини, передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Між тим, у даній категорії справ, узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків можливості ігнорувати та чинити перешкоди іншому з батьків у спілкуванні з дитиною, є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Цьому, всіляко сприяє і внутрішнє законодавство.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (в редакції, чинній на час розгляду справи), перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України у супроводі одного з батьків повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок його участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із визначенням його початку й закінчення.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене у повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.13-14).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2012 року визначено місця проживання неповнолітньої дитини з ОСОБА_2

Рішенням за зустрічним позовом визначено участь ОСОБА_4 у вихованні сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом систематичних побачень з сином, без присутності ОСОБА_2 з 12:00 год. до 17:00 год. у кожні середу та неділю; в день народження сина - 27 жовтня з 11:00 год. до 15:00 год., 31 грудня - з 11:00 год. до 15:00 год., з можливістю змінювати час за взаємною згодою сторін (а.с.15-18).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2012 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 змінено, вирішено визначити участь ОСОБА_4 у вихованні сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом систематичних побачень з сином, без присутності матері дитини, кожної середи з 16 до 19 години, а також кожної неділі з 8 до 12 години, а також можливість відвідування сина за місцем його проживання 27 жовтня - в день його народження та 31 грудня кожного року, надавши батькам право змінювати порядок та час спілкування з дитиною за їх взаємною згодою (а.с.19-22).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2012 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року залишено без змін (а.с.81-82).

В матеріалах справи також наявні відомості про те, що відповідач неодноразово намагався з'ясувати дійсне місце проживання та навчання дитини, оскільки у вересні 2017 року позивачка звернулась до Миколаївської ЗОШ І-ІІІ ступені №3 м. Миколаєва з заявою та забрала дитину у зв'язку з переїздом до м. Одеси. З того часу і до теперішнього часу відповідачу взагалі не відомо де насправді проживає та навчається дитина.

Відповідач звертався до правоохоронних органів, служби у справах дітей, управління освіти Миколаївської міської ради, управління освіти Одеської міської ради, управління освіти Одеської облдержадміністрації, управління освіти Херсонської міської ради, Державної інспекції навчальних закладів України ДІНЗ України.

Відповідно до відповідей Управління освіти Миколаївської міської ради від 10 жовтня 2017 року та від 16 листопада 2017 року, малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в загальноосвітніх навчальних закладах м. Миколаєва не навчається (а.с.94-95).

Згідно відповіді Департаменту освіти і науки Миколаївської обласної державної адміністрації №Х-376-01 від 28 грудня 2017 року на запит Державної інспекції навчальних закладів України №01-26/1419 від 01 грудня 2017 року, дитина відрахована зі школи у зв'язку з виїздом матері на місце проживання до Одеської області. Зазначено, що мати Данііла із заявою про зарахування сина до закладів загальної середньої освіти м. Миколаєва вдруге не зверталася (а.с.94).

Відповідно до відповіді служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради №Х-165 від 18 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 до них за їх запрошеннями не з'являється, отримати інформацію від ОСОБА_2 не має можливості (а.с.98).

На звернення до Департаменту освіти та науки Одеської міської ради та Департаменту освіти та науки Одеської облдержадміністрації були отримані відповіді №31-Хор-735 від 08 листопада 2017 року та №86/09/01-34-02-03 від 06 листопада 2017 року відповідно, в яких зазначено, що відповідно до ЗУ «Про захист персональних даних» запитувана інформація є конфіденційною (а.с.101-102).

Відповідач також звертався із заявами до Управління освіти Херсонської міської ради, намагаючись отримати достовірну інформацію про заклад освіти в якому навчався або навчається зараз дитина. Відповідно до відповідей вище вказаної установи №01-30/119Х від 21 червня 2018 року та №01-30- Х/138 від 13 серпня 2018 року, в яких зазначено, що управління освіти не може надати запитувану інформацію, оскільки не є її розпорядником (а.с.103-104).

Вказані обставини свідчать про те, що відповідач виявляє бажання спілкуватись з дитиною, приймати участь в його вихованні, цікавиться його життям, навчанням та має бажання надавати матеріальну допомогу на його утримання, в той час як позивачем здійснюються йому перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі №705/2898/17-ц від 23 квітня 2018 року, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання, який і був врахований судом при вирішенні даної справи.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, СК України.

В постанові від 04 липня 2018 року (справа №712/10623/17), з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Разом з тим, матеріали справи не містять відповідних обґрунтувань, на захист яких найкращих інтересів дітей спрямований даний позов, а також доводів в тій частині, що надання згоди на виїзд дітей за кордон судовим рішенням з визначенням певного періоду та держави прямування не буде відповідати таким інтересам.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду справи, суд першої інстанцій правильно застосував норми матеріального права й не допустили порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 09 квітня 2019 року.