АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/575/19Головуючий по 1 інстанції Казидуб О.Г.
Категорія: 311000000 Доповідач в апеляційній інстанції Пономаренко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Гончар Н.І.,Пономаренка В.В., Храпка В.Д.

секретар Попова М.В.

за участі:

позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ПАТ «Азот» - адвоката Корж В.М. на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2019 року (постановленого суддею Казидуб О.Г.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

:

в с т а н о в и л а :

19 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» (ПАТ «Азот») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 жовтня 2017 року він був звільнений з ПАТ «Азот» за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію, згідно Наказу № 784-вк від 02 жовтня 2017 року. Зазначає, що в день його звільнення ПАТ «Азот» не здійснив з ним належні розрахунки при звільненні, а саме, не виплатив заробітну плату.

Відповідно до довідки ПАТ «Азот» № 865 від 12.12.2018 року заборгованість по заробітній платі, станом на 13.12.2018 року складає: за лютий 2017 року - 3359,75 грн.; за березень 2017 року - 8253,44 грн.; за квітень 2017 року - 6753,68 грн.; за травень 2017 року - 6061,09 грн., а всього загальна сума заборгованості - 24427,96 грн.

Просив суд стягнути з ПАТ «Азот» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 24427,96 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 258835,20 грн., а всього 283263,16 грн. та понесені ним судові витрати.

17 січня 2019 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з ПАТ «Азот» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 24427,96 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 280171,58 грн., а всього 304599,54 грн., а також, просив суд стягнути з ПАТ «Азот» понесені ним судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютогго 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Азот» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 24427 грн. 96 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 03.10.2017 року по 07.02.2019 року в сумі 280171 грн. 58 коп. та стягнуто з ПАТ «Азот» на користь позивача судові витрати в сумі 2588 грн. 35коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ПАТ «Азот» - адвокат Корж В.М. подав апеляційну скаргу вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права та судом не враховано всі фактичні обставини справи, що призвело до винесення не правильного рішення.

Позивачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу де зазначено, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постановлене рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, виходив з того, що наказом № 784 вк від 02.10.2017 року ОСОБА_3 звільнено з ПАТ «Азот» на підставі ст.38 КЗпП України.

В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ПАТ «Азот», у день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати.

Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо нездійснення з ним розрахунку по заробітній платі.

Як вбачається з довідки № 25 від 10.01.2019, виданої керівником ПАТ «Азот», заборгованість підприємства по заробітній платі перед ОСОБА_3 станом на 12.01.2019 складає: за лютий 2017 року - 3359,75 грн., березень 2017 року - 8253,44 грн., квітень 2017 року - 6753,68 грн., травень 2017 року - 6061,09 грн. Загальна сума заборгованості 24427,96 грн. З таким розміром заборгованості погодився і позивач.

Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 19.12.2018) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по зарплаті позивачу не виплачена.

При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів -представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Як передбачено ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідач посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Відповідно до пункту 20 постанов Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ПАТ «Азот» не мав можливості сплатити заробітну плату в зв'язку із накладенням арешту на рахунки в банках, а тому не відсутня вини не можна взяти до уваги.

Із постанов державного виконавця, наданих до суду, вбачається, що арешт накладено на рахунки боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини 1 статті 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч. 1 і 6 ст. 24, ч.3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Також відповідач не надав доказів, що рахунки на які було накладено арешти були рахунками по виплаті заробітної плати.

ВСУ у постанові від 11.10.2017 р. по справі № 6-1638цс17 зазначив, що у разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2017 р. по 07.02.2019 р. (в межах позовних вимог) суд першої інстанції вірно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 та вірно визначив розмір в сумі 280171 грн. 58 коп., який був запропонований і позивачем. Іншого розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стороною відповідача не було надано і фактично не оспорювався.

Що стосується відмови у стягнення нарахувань податку та інших нарахувань при виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку, то суд виходить із наступного.

Постановляючи рішення в частині відсутності законних підстав для відрахування (утримання) податку та обов'язкових платежів, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до пункту 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 не належить до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте такі висновки суду не відповідають нормам матеріального права.

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом ІV Податкового Кодексу України, а не Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року.

Відповідно до п.п. 163.1.1 п.163.1 ст. 163 ПК України об'єктом оподаткування фізичної особи - резидента є загальний місячний (річний) оподаткований дохід до якого включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податків відповідно до умов трудового договору (контракту) ( п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст 164 ПК України) та інші доходи, крім зазначених у ст. 165 ПК України ( п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України).

У ст. 165 ПК України не передбачено середній заробіток за час затримки розрахунку як дохід, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподаткування доходу.

Таке роз'яснення міститься у листі ДФС України від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-1-17-03-03-13.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права колегія суддів, у відповідності до вимог ст.376 ЦПК України, апеляційну скаргу представника ПАТ «Азот» - адвоката Корж В.М. задовольняє частково. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2019 року в даній цивільній справі змінює, скасувавши його в частині відмови у відрахуванні при виплаті податків, зборів та обов'язкових платежів, передбачених законодавством України та доповнює абзац другий резолютивної частини рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2019 року словами: «з утриманням податків та інших обов'язкових платежів».В решті рішення залишає без змін.

Керуючись ст.ст.141,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника ПАТ «Азот» - адвоката Корж В.М. - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - змінити, скасувавши його в частині відмови у відрахуванні при виплаті податків, зборів та обов'язкових платежів, передбачених законодавством України та доповнити абзац другий резолютивної частини рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2019 року словами: «з утриманням податків та інших обов'язкових платежів».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, але на умовах та в порядку визначеному ЦПК України.

Повний текс судового рішення складено 09 квітня 2019 року.

Судді: Гончар Н.І.

Пономаренко В.В

Храпко В.Д.