Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 501/5126/15-ц

провадження № 61-16547св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фінансова компанія «СТС-Інвест»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фінансова компанія «СТС-Інвест» (далі - ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест»), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб» (далі - ТОВ «Стройтехснаб»), про стягнення пені за невиконання зобов'язань.

Позовна заява мотивована тим, що 19 травня 2006 року вона уклала з ТОВ «Фінансова компанія «СТС-Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест», угоду № 144/05 про участь у фонді фінансування будівництва. На виконання угоди, з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_1, вона передала відповідачу на рахунок фонду фінансування будівництва у довірче управління 265 233,24 грн, що еквівалентно 51 501,6 дол. США.

23 травня 2006 року від ТОВ «Фінансова компанія «СТС-Інвест», яке зобов'язалось профінансувати за рахунок коштів фонду будівництво ТОВ «Стройтехснаб» зазначеної квартири у вказаному будинку, вона отримала свідоцтво про участь у фонді фінансування будівництва виду А. Відповідно до умов договору будинок мав бути споруджений і зданий в експлуатацію в 2-му кварталі 2008 року.

Посилаючись на те, що відповідач допустив недобросовісну поведінку по відношенню до неї як довірительки фонду, відмовившись добровільно передати їй майнові права на повністю проінвестований об'єкт будівництва, про що свідчить прийняте судове рішення у справі № 501/5834/13-ц від 03 березня 2014 року на її користь, позивач на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просила стягнути з ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» пеню в розмірі 13 596 654,16 грн за несвоєчасне виконання зобов'язань, поновивши їй строк позовної давності.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ФК «СТС-Інвест» на користь ОСОБА_4 пеню у розмірі 1 241 700,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «ФК «СТС-Інвест» на користь держави судовий збір у розмірі 6 890,00 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем на день розгляду справи угода № 144/05 від 19 травня 2006 року не виконана, тому відповідно до статті 7 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», частини третьої статті 551 ЦК Україниз ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» необхідно стягнути неустойку за прострочення виконання зобов'язань в меншому розмірі ніж заявлено у позові, а саме - 1 241 700,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 червня 2016 року змінено. Стягнуто з ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» пеню за період з 10 грудня 2014 року по 10 грудня 2015року в сумі 7 956,99 грн.

Стягнуто з ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» на користь держави 487,2 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до положень частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», умовами угоди № 144/05 від 19 травня 2006 року, загальна вартість замовлення складається із суми 265 233,24 грн, сплачених позивачем за об'єкт інвестування. Тому розмір неустойки за період з 10 грудня 2014 року по 10 грудня 2015 року складає 7 956,99 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанцій змінити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та стягнути з відповідача на її користь неустойку за період з 10 грудня 2014 року по 10 грудня 2015 року у сумі 37 251,11 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом до спірних правовідносин не застосовано положень частини третьої статті 553 ЦК України, оскільки в угоді від 19 травня 2006 року № 144/05 визначена загальна вартість об'єкта інвестування 265 233,24 грн, що еквівалентно 51 501,6 дол. США, тому і пеня має обраховуватися відповідно до курсу гривні до долара США, який на день звернення до суду з позовом становив 24,11 грн за 1 дол. США (51 501,6 ?24,11?3 %) і становить 37 215,11 грн.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У запереченні на касаційну скаргу ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» зазначало, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач здійснювала інвестування в іноземній валюті. Навпаки, платіжні доручення наявні у матеріалах справи свідчать про те, що грошові кошти до ФФБ перераховувались у гривні. Крім того, згідно пункту 16.1 розділ 16 «Винагорода управителя» Правил ФФБ встановлено, що: «за здійснення управління Фондом довіритель управителю винагороду не сплачує», тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами установлено, що 19 травня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Фінансова компанія «СТС-Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест», укладена угода № 144/05 про участь у фонді фінансування будівництва, згідно з умовами якої довіритель (позивач) на підставі повного визнання нею Правил ФФБ виду А, дає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобов'язання виконувати Правила ФФБ, передає кошти управителю (відповідачу) в управління з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій управителя з управління цими коштами, а управитель приймає кошти на рахунок ФФБ у довірче управління з подальшим використанням коштів фонду у порядку, визначеному правилами ФФБ.

Зазначена угода від імені ТОВ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» укладена генеральним директором ОСОБА_5, що діяла на підставі Статуту, Правил ФФБ типу А та угоди № 3 про фінансування об'єкту будівництва з залученням коштів, наданих в управління ФФБ від 15 березня 2005 року, укладеного ТОВ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» з ТОВ «Стройтехснаб» (а. с. 8).

Також апеляційним судом встановлено, що не заперечувалося сторони, що в угоді від 19 травня 2006 року № 144/05 помилково зазначені номер і дата угоди про фінансування об'єкту будівництва з залученням коштів наданих в управління ФФБ, укладеного управителем з ТОВ «Стройтехснаб», та що правильними реквізитами останньої є угода № 04 від 22 квітня 2005 року (а. с. 61-69).

У пункті 2.1 угоди зазначено, що об'єкт інвестицій має бути споруджений за адресою: АДРЕСА_1.

Об'єктом інвестування визначена 2-х кімнатна квартира № 54 на 11 поверсі, загальною площею 71,53 кв. м, в т.ч. житловою 37,69 кв. м (пункт 2.2 угоди).

Загальна вартість об'єкта інвестування становила 265 233,24 грн, що еквівалентно 51 501,6 дол. США за комерційним курсом (пункт 2.4 угоди).

Запланованою датою введення об'єкту в експлуатацію зазначено II квартал 2008 року (а. с. 8-13).

Позивач виконала свої зобов'язання за договором, здійснивши перерахування управителю за об'єкт інвестування у ФФБ у розмірі 265 233,24 грн, що відповідає кількості закріплених за довірителем вимірних одиниць об'єкта інвестування, про що зазначено у свідоцтві про участь у ФФБ виду А від 23 травня 2006 року (а. с. 15).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 березня 2014 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 до ПАТ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» про визнання за нею майнових прав на зазначений вище об'єкт інвестування задоволено (а. с. 34-36).

Відповідно до частини першої статті 1029 ЦК України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Спеціальним законом, який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами є Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон).

З метою отримання довірителями у власність житла фінансова установа як управитель створює фонд фінансування будівництва (ФФБ), управління яким здійснює відповідно до затверджених Правил фонду та договору управління майном (статті 5, 6, 7, 9 Закону).

Відповідно до частини другої статті 12 цього Закону правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об'єктів інвестування, порядок та умови закріплення об'єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання прийнятих на себе зобов'язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об'єкта будівництва в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ.

Пунктом 6.4. угоди встановлено, що якщо довіритель виконав усі зобов'язання перед управителем та після введення об'єкта будівництва до експлуатації підписав акт прийому-передачі закріпленого за ним об'єкта інвестування, умови цієї угоди про участь в ФФБ вважаються виконаними та управління майном припиняється.

За змістом частини 11 статті 20 Закону для встановлення факту виконання відповідачем умов договору про участь у ФФБ та факту припинення управління майном, необхідне настання всіх трьох наступних умов у їх поєднанні: виконання довірителем всіх зобов'язань перед Управителем ФФБ; введення об'єкта до експлуатації; підписання довірителем із забудовником акту прийому-передачі закріпленого за ним об'єкта інвестування, після введення об'єкта в експлуатацію.

Як встановлено судами на час звернення до суду ОСОБА_4 з цим позовом, об'єкт будівництва до експлуатації не введено.

Відповідно до положень частини третьої статті 11 Закону для ФФБ виду А поточну ціну вимірної одиниці об'єкта будівництва, споживчі властивості об'єктів інвестування, коефіцієнти поверху та комфортності визначає забудовник, при цьому він приймає на себе ризик щодо недостатності залучених коштів на спорудження об'єкта будівництва та зобов'язаний своєчасно ввести його в експлуатацію незалежно від обсягу фінансування.

Згідно з частиною першої статті 18 Закону управитель здійснює контроль за дотриманням забудовником виконання умов та зобов'язань за договором з метою своєчасного запобігання виникнення ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій будівництва, що можуть призвести, зокрема, до збільшення строків будівництва більше ніж на 90 днів.

За положеннями пункту 4.6.3. угоди № 04 про фінансування об'єкту будівництва із залученням коштів, наданих в управління ФФБ від 22 квітня 2005 року, укладеного ТОВ «Фінансова компанія «СТС-Інвест» (управитель) з ТОВ «Стройтехснаб» (забудовник), управитель мав здійснювати контроль за виконання забудовником зобов'язань за угодою з метою запобігання виникнення ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника, що можуть призвести, зокрема, до збільшення строків будівництва більше ніж на 30 календарних днів. При виявленні таких ризиків управитель зобов'язався вжити усіх передбачених законодавством заходів для їх недопущення, в т.ч. припинення фінансування будівництва та розірвання угоди (а. с. 61-69).

Відповідно до положень частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Умовами угоди № 144/05 від 19 травня 2006 року розмір винагороди управителя за управління майном довірителя не визначено.

Загальна вартість замовлення складається із суми 265 233,24 грн, яка сплачена ОСОБА_4 за об'єкт інвестування (а. с. 15,16-17,18)

Таким чином, апеляційний суд, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов правильного висновку, що відповідач не надав суду доказів про виконання управителем вищенаведених положень Закону та угод, тому є правові підстави для стягнення на користь позивача пені за їх невиконання.

Доводи касаційної скарги про незастосування до спірних правовідносин норм частини третьої статті 533 ЦК України та неправильне обрахування пені є помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривні. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривні, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, грошовий еквівалент в іноземній валюті застосовується лише тоді, коли його визначено у зобов'язанні договором або законом.

Оскільки загальна вартість замовлення за об?єкт інвестування відповідно до наявних у матеріалах справи квитанцій (а. с. 18-26) була внесена позивачем у національній валюті України- гривні, у свідоцтві про участь ОСОБА_4 у ФФБ виду А від 23 травня 2006 року внесені кошти до ФФБ визначені в гривні (а. с. 15), а умови угоди не містять вказівки на те, що у разі невиконання відповідачем зобов?язань внесена сума підлягає поверненню у відповідному еквіваленті, то відповідно правильним є висновок апеляційного суду про стягнення неустойки у гривнях.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТОМ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

За таких обставин апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик