Справа № 360/599/18 Головуючий 1 інстанція- Міланіч А.М.
Провадження № 22-ц/824/2702/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 07 листопада 2018 року у справіза позовом ОСОБА_2 до Бородянської районної державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину житлового будинку і присадибної земельної ділянки в порядку спадкування за законом та зобов'язання не чинити перешкод в користуванні нерухомим майном, -

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивований тим, що його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із 1949 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мали трьох синів: його ОСОБА_2 та третіх осіб у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 В період шлюбу батьки позивача побудували житловий будинок по АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на яке 30 червня 1975 року було видане на ім'я батька ОСОБА_5 Також, 17 листопада 1997 року батько приватизував на своє ім'я присадибну земельну ділянку біля будинку площею 0,138 га.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивача ОСОБА_6 На час смерті матері та після цього він з батьком проживали у вказаному будинку та вели спільне господарство.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_5 після поховання якого відповідачка разом зі своєю матір'ю змусили його переселитися із житлового будинку до приміщення літньої кухні, посилаючись на те, що все майно його батьків перейшло у власність відповідачки. Після цього відповідачка різними способами намагалась виселити його з території будинковолодіння, а у вересні 2017 року він отримав копію позовної заяви ОСОБА_1 про його виселення з додатками, з яких дізнався, що відповідачка є власником будинку і присадибної земельної ділянки на підставі договору довічного утримання, укладеного між нею та батьком 29 травня 2009 року. На даний час відповідачка не допускає його до будинку та інших надвірних будівель, ключі від них йому

- 2 -

не надає. Вважає, що даний договір довічного утримання було укладено неправомірно з порушенням його прав, оскільки батько неправомірно розпорядився його 1/4 частиною будинковолодіння, яку він успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_6, так як постійно проживав разом з нею на час відкриття спадщини, а вона як дружина мала право на 1/2 частину спільного майна подружжя.

У зв'язку із наведеним просив визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 29 травня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок та земельну ділянку площею 0,1389 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1, визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину вказаних будинку та земельної ділянки, зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди в користуванні зазначеним будинковолодінням та передати ключі від житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 07 листопада 2018 року позов задоволено частково. Визнано недійсними договір довічного утримання, укладений 29 травня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, в частині передачі у власність ОСОБА_1 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, та 1/4 частини земельної ділянки площею 0,138 га, на якій розміщений цей будинок. Скасовано державну реєстрацію права власності на 1/4 частину вказаного майна у вигляді будинку і ділянки за ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку та присадибної земельної ділянки площею 0,138 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року матері ОСОБА_6 Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та передати йому ключі від даного будинку. В іншій частині в позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована відсутністю у справі належних доказів того, що спірний будинок був спільною власністю як подружжя батьків позивача. Вважає, що будинок збудований ними хоча і у шлюбі, проте лише її дідом і батьком позивача ОСОБА_5 Хоча свідоцтво про право власності на будинок отримане її дідом ОСОБА_5 у 1975 році, однак згідно техпаспорту будинок збудований ще у 1949 році, а тому суд невірно застосував до спірних правовідносин положення КЗпШС України, бо мав застосувати положення Кодексу законів про сім'ю, опіку шлюб та акти громадянського стану Української РСР від 31 травня 1926 року. Суд не врахував, що її баба ОСОБА_6 ніколи не претендувала на будинок, знаючи, що його збудував дід і не просила визнати за нею право на його 1/2 частину. Вважає недоведено належниим доказами те, що вона чинить перешкоди у користуванні будинком відповідачу. Судом залишено поза увагою її заяву про застосування строку позовної давності. Судом безпідставно стягнуто з неї витрати на правничу допомогу без їх документального підтвердження.

- 3 -

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області як незаконне.

Представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

ОСОБА_2 та Бородянська районна державна нотаріальна контора Київсьої області подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач разом із батьком ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_6 у 2008 році, а відтак має право на отримання у спадок 1/4 частини спірного будинку і земельної ділянки, що у свою чергу свідчить про неправомірність передачі його батьком ОСОБА_5 відповідачці за договором довічного утримання всього будинковолодіння та земельної ділянки, без урахування частки у праві власності на які має позивач, та наявність підстав для визнання правочину недійсним у відповідній частині.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень ст.ст.1217, 1223, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом почергово одержують особи, визначені у ст.1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно положень ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з моменту її відкриття, він не заявив про відмову від неї.

Судом першої інстанції встановлено, що батьки позивача ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1949 року. В період шлюбу батьки збудували житловий будинок АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на який 30 червня 1975 року було видане на ім'я ОСОБА_5

Батько позивача ОСОБА_5 на своє ім'я приватизував присадибну земельну

- 4 -

ділянку для обслуговування вказаного будинку за цією ж адресоюплощею 0,138 га та отримав 17 листопада 1997 року на своє ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку.

Отже, вказане нерухоме майно у вигляду будинку і ділянки є спільною власністю батьків позивача як подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивача ОСОБА_6, яка заповіту не залишила.

Спадщину після її смерті за законом прийняли її чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_2 у рівних частинах як спадкоємці першої черги за законом, які проживали разом із померлою на час відкриття спадщини, за адресою: вул.Лісна 64 в АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що 29 травня 2009 року між батьком позивача ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 у власність житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 та приватизовану земельну ділянку площею 0,138 га, на якій розміщений цей будинок. На підставі даного договору відповідачка ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєструвала своє право власності на вказаний будинок та земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

З огляду на те, що спадщину після смерті матері у 2009 році прийняв позивач і відповідно він має право на 1/4 частину будинку і ділянки, бо спадщина вважається належною спадкоємю з моменту прийняття, то його батько неправомірно без законних підстав розпорядися усім будинком і ділянкою, передавши нерхоме майно у власність відповідачки за договором довічного утримання.

За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1).

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Оскільки судом становлено, що 1/4 частина будинку і ділянки не належала батьку позивача і він не мав права нею розпоряджатися, в тому числі відчужувати іншим особам, то суд обгрунтовано визнав недйсним договір довічного утримання в частині, яку успадкував позивач.

Окрім того, суд обгрунтовано задоволив вимоги в чатині визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна за позивачем та усунув перешкоди з огляду на обгрунтованість та доведеність цих вимог.

Доводи скарги про відсутність у справі належних доказів того, що спірний будинок був спільною власністю батьків позивача як подружжя надумані та безпідставні.

Вказаний будинок зведений батьками позивача у шлюбі, а відтаку сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презупцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності, допустимості та достатності (ст.77-80 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.12,81 ЦПК України).

Посилаючись на вказані обставини позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів, що будинок належить виключно ОСОБА_5 і був збудований хоча в період шлюбу, однак виключно за його особисті кошти, тощо. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що спірний будинок був зведений сторонами в період шлюбу і

- 5 -

є їх спільною сумісною власністю подружжя.

Це ж стосується доводів відповідачки про те, що хоча свідоцтво про право власності на будинок отримане її дідом ОСОБА_5 у 1975 році однак згідно техпаспорту будинок збудований ще у 1949 році, а тому суд невірно застосував до спірних правовідносин положення КЗпШС України, бо мав застосувати положення Кодексу законів про сім'ю, опіку шлюб та акти громадянського стану Української РСР від 31 травня 1926 року.

По-перше, як у КЗпШС України, так і Кодекс законів про сім'ю, опіку шлюб та акти громадянського стану Української РСР від 31 травня 1926 року діють положення про спільність майна подружжя набутого в шлюбі і рівність часток.

По-друге, факт зазначення у паспорі року побудови не має парвового значення, бо право власності на будинок набуте у 1975 році. Докази про існування до 1975 року спірного будинку як об'єкта цивільних прав відсутні.

По-третє, із наявних у справі матеріалів справи вбачається, що батько позивача ОСОБА_5 з лютого 1944 року по лютий 1949 року перебував на службі в армії, а відтак не мав можливості в цей період отримати земельну ділянку та фізичної можливості збудувати будинок.

Посилання відповідачки на те, що її баба ОСОБА_6 ніколи не претендувала на будинок, знаючи, що його збудував дід і не просила визнати за нею право на його 1/2 частину не мають правового значення, бо носять характер здогадів, бо докази про те, що баба визнавала будинок лише дідовим у справі відсутні. Відхиляючи даний довід, апеляційний суд враховує, що баба жила до смерті у будинку ніхто їй у цьому не перешкоджав, а тому її права не були порушені і виявляти претензії у неї підстав не було.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів про те, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуавнні будинком спростовуються матеріалами справи, де свідок ОСОБА_8 підтвердила, що позивач не має доступу до будинку, бо ключі знаходяться у відповідачки, а тому суд обгрунтовано задоволив вимоги в частині усунення перешкод.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи відповідачки, що судом залишено поза увагою її заяву про застосування строку позовної давності. Судом становлено, що батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, саме після цього виник конфлікт між сторонами і позивач дізнався про наявність договору довічного утримання після заявлення до нього вимог про виселення, а відтак звернувшить до суду у березні 2018 року загальний трирічний строк позовної давності не пропустив.

Посилання у скарзі на те, що судом безпідставно стягнуто з неї витрати на правничу допомогу без документального підтвердження витрат необгрунтовані. В матеріалах справи маються відповідний договір з адвокатом ОСОБА_7 та квитанії про сплату оплату правничої допомоги у розмірі 5000 гн., який відповідає часу та обсягу роботи витраченої адвокатом по справі та положенням ст.138 ЦПК України, є розумни та справедливим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

- 6 -

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: