Провадження № 22-ц/4808/502/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Турів О. М.

з участю: апелянта ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача - Матвійчук М .З. , представника третьої особи - Цаволик О.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2019 року, ухвалене суддею Бабій О.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, в якому, просив зобов`язати ПАТ «УкрСиббанк» провести перерахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 року за ставками на рівні діючих процентних ставок у ПАТ «УкрСиббанк», починаючи з травня 2011 року та визнати недійсним розділ 5 вказаного договору «Порядок зміни процентної ставки».

В обгрунтування позову позивач посилався на те, що 11.04.2008 р. між ним та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав йому кредитні кошти в розмірі 134 000 доларів США, цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

Позивач зазначав, що розділ 5 вказаного договору суперечить п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та Закону України «Про захист прав споживачів», а також є несправедливими, оскільки містять дискримінаційні умови щодо зміни процентної ставки виключно в сторону збільшення (не містить жодної умови про зміну процентної ставки в сторону зменшення), що створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Кредитний договір містить взаємно суперечливі умови щодо зміни процентної ставки в сторону збільшення, оскільки одним пунктом договору (п. 1.3.1.) передбачено, що у зв`язку з несвоєчасним погашенням тіла кредиту банк автоматично нараховує подвійну процентну ставку, а іншим пунктом (п.п. «а» п. 5.2) передбачено, що Банк може збільшити розмір процентної ставки, однак не автоматично, а повідомивши позичальника письмово за 14 днів, і в той же час п.5.3. кредитного договору дозволяє Банку автоматично нараховувати подвійну ставку за будь-яке порушення (окрім несвоєчасної сплати).

Розділ 5 кредитного договору, як і решта договору, містить умови виключно про можливість збільшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить жодної умови про можливість зменшення відсоткової ставки.

В останній частині п.5.3. кредитного договору йдеться про автоматичне нарахування процентів на рівні діючих процентних ставок банку у випадку настання обставини, передбаченої пунктом «г» пунтку 5.2 договору, однак договір не містить вказаного підпункту «г», банк свідомо вилучив із тексту договору, що підтверджено поясненнями представника відповідача у справі №344/14132/15. Банк своїми діями перешкоджав настанню обставини щодо застосування процентної ставки за кредитом на рівні діючих.

Враховуючи те, що положення кредитного договору про автоматичне нарахування процентної ставки на рівні діючих процентних ставок Банку за програмами кредитування не можна трактувати як право Банку, оскільки таке нарахування має відбуватись автоматично, тобто без будь-яких дій чи волевиявлення Банку, воно є нечітким та двозначним, а тому за приписом ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» таке положення має трактуватись в користь споживача, а саме таким чином, що банк зобов`язаний процентну ставку за користування кредитними коштами автоматично нараховувати на рівні діючих процентних ставок Банку за програмами кредитування.

Позивач зазначав, що неодноразово звертався до Банку із проханням переглянути процентну ставку та застосувати діючі процентні ставки за програмами кредитування, або ж перевести зміну валюти кредиту на гривню, однак Банк постійно відмовляв у задоволенні таких заяв.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2018 року за заявою позивача залишено без розгляду одну із позовних вимог, а саме про визнання недійсним розділу 5 договору про надання споживчого кредиту (а.с. 158, 159).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог позивача про зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» провести перерахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 року за ставками на рівні діючих процентних ставок у ПАТ «УкрСиббанк», починаючи з травня 2011 року .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

У скарзі апелянт зазначає, що кредитний договір містить взаємно суперечливі умови щодо зміни процентної ставки в сторону збільшення, оскільки одним пунктом договору (п. 1.3.1.) передбачено, що у зв`язку з несвоєчасним погашенням тіла кредиту банк автоматично нараховує подвійну процентну ставку, а іншим пунктом (п.п. «а» п. 5.2) передбачено, що Банк може збільшити розмір процентної ставки, однак не автоматично, а повідомивши позичальника письмово за 14 днів, і в той же час п.5.3. кредитного договору дозволяє Банку автоматично нараховувати подвійну ставку за будь-яке порушення (окрім несвоєчасної сплати).

Розділ 5 кредитного договору, як і решта договору, містить умови виключно про можливість збільшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить жодної умови про можливість зменшення відсоткової ставки. Тому, на думку апелянта, вказані умови є дискримінаційними стосовно споживача, а також несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Апелянт вказує, що на зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, тому неправильно застосував норми матеріального права, а саме: ст. 11, 18, та 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апелянт зазначає, що суд не дав жодної оцінки останній частині п.5.3. кредитного договору, в якій йдеться про автоматичне нарахування процентів на рівні діючих процентних ставок банку у випадку настання обставини, передбаченої пунктом «г» пунтку 5.2 договору, однак договір не містить вказаного підпункту «г». Враховуючи те, що положення кредитного договору про автоматичне нарахування процентної ставки на рівні діючих процентних ставок Банку за програмами кредитування на можна трактувати як право Банку, оскільки таке нарахування має відбуватись автоматично, тобто без будь-яких дій чи волевиявлення Банку, воно є нечітким та двозначним, а тому за приписом ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» таке положення має трактуватись в користь споживача, а саме таким чином, що банк зобов`язаний процентну ставку за користування кредитними коштами автоматично нараховувати на рівні діючих процентних ставок Банку за програмами кредитування. Ці обставини, на думку апелянта, суд не встановив, тому дійшов передчасного висновку, що умовами кредитного договору не передбачено обставин, з настанням яких позичальник має право на перегляд діючої процентної ставки за кредитним договором на проценту ставку на рівні діючих процентних ставок, і як наслідок порушив ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Готуючи до підписання кредитний договір банк свідомо вилучив із тексту підпункт «г» пункту 5.2, що підтверджено поясненнями представника відповідача, який зазначив, що така умова договору стосується тільки працівників банку і йому невідомо, чому вона міститься у договорі. Отже, Банк своїми діями перешкоджав настанню обставини щодо застосування процентної ставки за кредитом на рівні діючих (ст. 212 ЦК України), що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Також апелянт зазначає, що суд не врахував висновок Конституційного Суду України у рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 про те, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економіних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення оболивостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначає, що позивач не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору протягом 14 календарних днів, кредитний договір підписав, отримав кредитні кошти, розпорядився ними на власний розсуд, сплачував кредит згідно графіку, тому в повному обсязі визнав умови договору та погодився з ними, волевиявлення позивача було вільним. Жодного дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду споживача не виникає, оскільки право на застосування підвищеної ставки у банку виникає виключно у випадку порушення своїх зобов`язань споживачем. Умовами договору не передбачено обставин, з настанням яких позивачальник має право на перегляд діючої процентної ставки за кредитним договором на процентну ставку на рівні діючих процентних ставок у Банку. Укладаючи кредитний договір позивач висловив свою згоду на отримання кредиту на умовах повернення та сплати за користування кредитними коштами за річною ставкою у погодженому розмірі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 11.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті долар США, сумі 134 000 ,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 676 700,00 грн. за курсом НБУ на день укладення Договору, а Позичальник зобов`язується прийняти належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі (а.с. 12-20).

Термін погашення кредиту до 10.04.2018 року (п.п. 1.2.2 п.1.2).

Відповідно до п.п.1.3.1. п.1.3 за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14,00% річних. Після закінчення строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки за цим Договором в попередньому місяці. За користування кредитними коштами понад встановлений в Договорі термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки вказаної в п. 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу встановленого в Договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Крім того, згідно п.п. 3.4.1. п.3.4. Позичальник зобов`язується використовувати кредит на зазначені у Договорі цілі, а також повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок Банку в порядку та на умовах, передбачених Договором, а саме: на рахунок № НОМЕР_1 в АКІБ "УкрСиббанк", код (МФО) 351005.

Додатком № 1 від 11.04.2008 року до договору кредиту визначено графік погашення кредиту, а Додаток № 2 від 11.04.2008 року містить графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту.

Відповідно до Розділу 7 п.7.1. сторони домовились, що при порушенні Позичальником термінів виконання будь-якого із своїх зобов`язань за цим Договором, зокрема, щодо повернення суми кредиту, та/або сплати плати за кредит та/або суми штрафних санкцій (неустойки) та/або виконання інших грошових зобов`язань Позичальника, нарахованих Банком за цим Договором, Позичальник доручає Банку, починаючи з дати прострочення виконання будь-якого із тих зобов`язань, здійснювати на користь Банку договірне списання коштів Позичальника в наступному порядку, а саме: п.7.1.1. списувати кошти з будь-якого рахунку Позичальника в національній та/або іноземній валюті, відкритого в АКІБ "УкрСиббанк", зокрема: з поточного рахунку Позичальника в національній та/або іноземній валюті № НОМЕР_2 код Банку (МФО)351005; та з будь-яких інших рахунків, відкритих Позичальником в майбутньому в Банку.

У п. 7.13 договору кредиту сторони домовились, що уклавши цей договір позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою згоду виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

ПАТ «УкрСиббанк» виконало свої зобов`язання, надало позичальнику кредитну кошти.

ОСОБА_1 виконував взяті на себе зобов`язання по договору кредиту.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та його представника, представника третьої особи, які доводи апеляційної скарги підтримали, представника відповідача, який вимоги скарги заперечив, суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено вище за заявою позивача залишено без розгляду його позов в частині визнання недійсним розділу 5 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 року «Порядок зміни процентної ставки».

Таким чином, остаточним предметом позову, є вимога ОСОБА_1 про зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» провести перерахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 року за ставками на рівні діючих процентних ставок у ПАТ «УкрСиббанк», починаючи з травня 2011 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції закону на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положенням ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов. Сторони погодили наслідки невиконання умов договору, позивач своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов`язки за договором і погодився з ними, підтвердив свою згоду виконувати умови договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 7.1, 7.13 кредитного договору).

На момент укладення договору за додатковими роз`ясненнями щодо умов договору ОСОБА_1 не звертався, як і не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору. Тому суд вірно відхилив доводи позивача про те, що він, не володіючи професійними знаннями в галузі банківського споживчого кредитування, не міг під час підписання договору та його часткового виконання знати про порушення свого права, як споживача.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що судами уже розглядалась справа №344/14132/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області про визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 року частково недійсним та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду першої інстанції по вказаній справі двічі переглядалось в апеляційному порядку, у зв`язку із скасуванням Верховним Судом першого рішення (а.с. 150-155) та направлення справи на новий розгляд. Останнім рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, що набрало законної сили, рішення Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області про: визнання недійсним додатку №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.04.2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 , в частині абсолютного значення подорожчання кредиту; зобов`язання Публічного акціонерне товариство "УкрСиббанк" здійснити перерахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11.04.2008 року шляхом зарахування на погашення заборгованості по кредиту 1 005 (одну тисячу п"ять) дол. США 69 центів; про визнання недійсним додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту від 11 квітня 2008 року; зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» здійснити перерахунок заборгованості шляхом зарахування на погашення заборгованості по тілу кредиту половину суми процентів, нарахованих за подвійною процентною ставкою, сплачених у дні фактичної оплати та провести перерахунок процентів за весь період; зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» провести перерахунок процентів за весь період; визнання недійсною частини четвертої підпункту 1.3.1 договору, а саме: «За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою у розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної у підпункті 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості»; визнання недійсним розділу 5 договору про надання споживчого кредиту «Порядок зміни процентної ставки» - відмовлено. У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» здійснити перерахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту шляхом зарахування на погашення тіла кредиту комісію у розмірі 10 150 грн 50 коп. у день фактичної сплати - відмовлено за спливом строку позовної давності.

У вказаній справі №344/14132/15-ц судом, зокрема, встановлено обставини, які є предметом розгляду у цій справі, тому такі обставини апеляційний суд оцінює, враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У вказаній справі №344/14132/15-ц у рішенні від 09 квітня 2019 року апеляційним судом встановлено, що спірний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та надалі виконував їх, про що зазначено позивачем у позовній заяві. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень ОСОБА_1 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Позивачем не доведено обставин ненадання йому відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного кредитного договору, наявності несправедливих умов договору, недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. ОСОБА_1 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору ним не доведено.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що кредитний договір містить взаємно суперечливі умови щодо зміни процентної ставки в сторону збільшення, оскільки одним пунктом договору (п. 1.3.1.) передбачено, що у зв`язку з несвоєчасним погашенням тіла кредиту банк автоматично нараховує подвійну процентну ставку, а іншим пунктом (п.п. «а» п. 5.2) передбачено, що Банк може збільшити розмір процентної ставки, однак не автоматично, а повідомивши позичальника письмово за 14 днів, і в той же час п.5.3. кредитного договору дозволяє Банку автоматично нараховувати подвійну ставку за будь-яке порушення (окрім несвоєчасної сплати).

Апелянт в апеляційній скарзі також стверджує, що розділ 5 кредитного договору, як і решта договору, містить умови виключно про можливість збільшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить жодної умови про можливість зменшення відсоткової ставки. Відтак, на думку апелянта, вказані умови є дискримінаційними стосовно споживача, а також несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Апелянт вказує, що на зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, тому неправильно застосував норми матеріального права, а саме: ст. 11, 18, та 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд апеляційної інстанції відхиляє зазначені доводи, оскільки такі ж аналогічні доводи апелянта ОСОБА_1 були предметом розгляду апеляційного суду у справі №344/14132/15-ц, який вказані доводи залишив без задоволення.

Апелянт зазначає, що суд не дав жодної оцінки останній частині п.5.3. кредитного договору, в якій йдеться про автоматичне нарахування процентів на рівні діючих процентних ставок банку у випадку настання обставини, передбаченої пунктом «г» пунтку 5.2 договору, однак договір не містить вказаного підпункту «г». Враховуючи те, що положення кредитного договору про автоматичне нарахування процентної ставки на рівні діючих процентних ставок Банку за програмами кредитування на можна трактувати як право Банку, оскільки таке нарахування має відбуватись автоматично, тобто без будь-яких дій чи волевиявлення Банку, воно є нечітким та двозначним, а тому за приписом ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» таке положення має трактуватись в користь споживача, а саме таким чином, що банк зобов`язаний процентну ставку за користування кредитними коштами автоматично нараховувати на рівні діючих процентних ставок Банку за програмами кредитування. Тому, на думку апелянта, передчасним є висновок суду, що умовами кредитного договору не передбачено обставин, з настанням яких позичальник має право на перегляд діючої процентної ставки за кредитним договором на проценту ставку на рівні діючих процентних ставок.

Оцінюючи такі доводи апелянта суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Відповідно до п.5.3 кредитного договору сторони погодили, що Банк має право, у випадках настання обставин, передбачених підпунктом «г» пункту 5.2 процентну ставку за користування кредитними коштами автоматично нараховувати на рівні діючих процентних ставок банку.

Пунктом 5.2 кредитного договору сторони погодили випадки, коли відповідно до законодавства України, зокрема, статті 651 Цивільного кодексу України Банк згідно умов договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення. Вказаний пункт не містить підпункту «г». Однак кредитний договір був укладений саме у такій редакції.

Укладаючи кредитний договір сторони дійшли взаємної згоди про можливість перегляду банком процентної ставки та про порядок зміни процентної ставки (п. 1.3.1 та розділ 5 кредитного договору). При цьому про перегляд річної процентної ставки банк повідомляє споживача, а останній має право не погодитись із запропонованими змінами та до моменту запровадження нової процентної ставки достроково погасити заборгованість по кредиту без будь-яких фінансових санкцій. За таких обставин дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача не виникає, його права не порушуються.

Тому відсутні підстави для застосування положення ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилався позивач, і яка передбачає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

З цих же міркувань не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував висновок Конституційного Суду України у рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 про те, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економіних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення оболивостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Відсутність у кредитному договорі підпункту «г» пункту 5.2 не свідчить про наявність нечітких або двозначних положень у договорі, тому немає підстав для застосування ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

В ході розгляду справи суд апеляційної інстанції ухвалою від 23 квітня 2019 року витребовував у ПАТ «УкрСиббанк» інформацію про розміри процентних ставок за програмами кредитування в доларах США фізичних осіб, починаючи від травня 2011 року по 10 квітня 2018 року (а.с.221).

У відповідь на вказану ухвалу суду Банк повідомив, що у вказаний період не здійснював кредитування та не встановлював процентні ставки за програмами кредитування фізичних осіб в іноземній валюті, оскільки відповідно до п.6 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи» від 23.06.2009 р. №1533-VI, який вступив в силу 24.11.2009 року - «Фінансові установи мали право надавати кредити, позики в іноземній валюті фізичним особам - резидентам і нерезидентам, які не займаються підприємницькою діяльністю, тільки для оплати послуг нерезидентам за лікування та навчання за кордоном», у зв`язку з чим, Банкам було заборонено здійснювати кредитування в іноземній валюті на будь-які інші цілі, окрім вказаних у цій нормі. Крім цього, у зв`язку з внесенням Законом України від 22.09.2011 №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» змін до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» після 16.10.2011 року надання (отримання» споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Оскільки Банк виконав ухвалу частково, надавши інформацію тільки по споживчому кредитуванню фізичних осіб, суд апеляційної інстанції ухвалою від 16 травня 2019 року витребував у ПАТ «УкрСиббанк» також інформацію про розміри процентної ставки ПАТ «УкрСиббанк» за програмами кредитування в іноземній валюті фізичних осіб для здійснення підприємницької діяльності (умови кредитування на бізнес-потреби) за той же період.

У відповідь на вказану ухвалу суду Банк повідомив, що у вказаний період: «ПАТ «УкрСиббанк» не здійснював та не встановлював процентні ставки за програмами кредитування фізичних осіб в іноземній валюті, в тому числі для здійснення підприємницької діяльності (умови кредитування на бізнес-потреби) (а.с.223).

Таким чином, позивачем не доведено та судом не встановлено належних та допустимих доказів встановлення банком діючих процентних ставок, за якими міг би бути здійснений перерахунок заборгованості за кредитним договором.

А докази, подані позивачем про встановлення банком процентних ставок за програмами кредитування, які є нижчими ніж за укладеним ним кредитним договором, отримані із сайту відповідача (а.с. 78) в порівнянні із офіційними даними банку про встановлення процентних ставок кредитування, не є належними та допустимими доказами для зменшення процентної ставки за умовами кредитного договору.

Таким чином, суд вірно встановив, що умовами кредитного договору не передбачено обставин, з настанням яких позивач як позичальник має право на перегляд процентної ставки за кредитним договором на проценту ставку на рівні діючих процентних ставок у ПАТ «УкрСиббанк». Тому підстав для здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором за іншими ставками, ніж обумовлено сторонами у договорі, починаючи з травня 2011 року, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд вірно встановив, що кредитний договір, укладений між сторонами, містить умови, які передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та умови погоджені сторонами правочину. При укладенні договору позичальник діяв вільно, виходячи з власних інтересів, волевиявлення відповідало його внутрішній волі.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 червня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

І.О. Максюта