ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2019 року м. Харків

справа № 619/3544/17

провадження № 22-ц/818/766/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1

Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом : ОСОБА_2

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2018 року, (суддя першої інстанції Остропілець Є.Р.),-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд в порядку поділу майна подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1322 га кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у Обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_1 та визнати за відповідачем на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1322 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Позов мотивований тим, що відповідачем ОСОБА_2 в інтересах сім'ї у 2013 році було укладено договір-купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1322 га за ціною 18917,82 грн.

У січні 2018 року відповідач за первісним позовом звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, яку згодом уточнила і просила суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог, визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0,35 га кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою АДРЕСА_1. Визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1322 га кадастровий номер НОМЕР_1 вартістю 18917,82 грн., що розташована у Обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_1 та стягнути на її користь з ОСОБА_1 судові витрати.

Позов мотивований тим, що земельна ділянка площею 0.1322 га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 18917,82 грн щодо якої позивач заявляє свої позовні вимоги, була виділена їй у користування, як асоційованому члену ОК АДРЕСА_1 з правом подальшого викупу земельної ділянки у майбутньому.

У своєму позові вказувала, що з метою скористатися правом викупу земельної ділянки, отримала від батька позику грошові кошти на купівлю такої земельної ділянки у власність та для подальшого будівництва житлового будинку. Зазначала, що земельна ділянка площею 0.1322 га, що розташована у ОК АДРЕСА_1 є її приватною власністю, оскільки право викупу виникло у неї як у асоційованого члену кооперативу, після повної сплати розміру членських внесків на підставі положень Статуту ОК «СГК «Лісне» і придбала земельну ділянку за особисті кошти.

Зустрічну позовну заяву обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 не приймав участі у матеріальному забезпеченні сім'ї, у якого ніколи не було джерел доходу для накопичення коштів для придбання земельних ділянок. У 2015 році позивачем ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.35 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована у Закарпатській області, Міжгірському районі, с. Нижній Студений, вулиця без назви, АДРЕСА_1, кошти на придбання якої отримав від її батька - ОСОБА_4.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2018 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 задоволена частково. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, що розташована: Закарпатська область Міжгірський район с.Нижній Студений вулиця без назви, урочище АДРЕСА_1 площею 0,35 га, кадастровий номер НОМЕР_2 та вимог про визнання права власності на земельну ділянку, що розташована: Обсуговуючий кооператив АДРЕСА_1 у Черкасько-Лозівській селищній раді Дергачівського району Харківської області площею 0,1322 га, кадастровий номер НОМЕР_1» - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторонами не надано суду доказів, які б свідчили про те, що хоча спірні земельні ділянки і придбані у період шлюбу, але що вони належать їм на праві спільної сумісної власності.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів придбання подружжям земельної ділянки у період шлюбу за спільні сумісні кошти.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви, суд виходив з того, що ОСОБА_5 не надано допустимих доказів придбання земельної ділянки в урочищі АДРЕСА_1 за її особисті кошти. В задоволенні зустрічного позову про визнання права власності на земельну ділянку, що розташована в Обсуговуючому кооперативі АДРЕСА_1 судом відмовлено без заначення мотивів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати частково і ухвалити нове, яким позовні вимоги первісного позову задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним встановленням обставин справи, які мають значення для справи, неправильним їх дослідженням.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд незаконно вважав надані позивачем докази недостатніми та неналежними, помилково дійшовши висновку щодо відсутності сімейних накопичень та доходів які б давали можливість придбати спірну земельну ділянку, безпідставно залишивши поза увагою докази що доходи позивача від підприємницької діяльності, доходи від продажу майна та матеріальна допомога родичів.

Ухвалюючи рішення суд безпідставно вважав надані відповідачем докази достатніми, не звернувши уваги на те, що нею не доведено того що земельна ділянка придбана за особисті кошти.

Суд вирішуючи питання по суті позовних вимог взагалі не досліджував мету придбання спірної земельної ділянки, яка була придбана для будівництва будинку для проживання сім'ї та про що не заперечувала жодним чином відповідач.

В апеляційній скарзі звертає увагу апеляційної інстанції на те, що кошти отримані одним з подружжя у борг не можуть бути об'єктом особистої приватної власності одного з подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила суд рішення суду першої інстанції скасувати частково, а саме в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог залишити в силі, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі і стягнути судові витрати в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не зазначив в мотивувальній частині рішення на підставі яких доказів було прийнято рішення про відмову у задоволенні зустрічних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що суд не звернув уваги на той факт, що ОСОБА_6 не було надано допустимих доказів, які б підтверджували, що на час укладання договорів купівлі-продаж земельних ділянок мав особисті кошти для їх придбання, зауважуючи, що ним не надано до суду доказів про джерело походження коштів, які були необхідні для придбання земельних ділянок.

Вказує про те, що земельні ділянки придбані за її особисті кошти, які вона взяла в борг у свого батька. Звертає увагу суду, що не просила суд визнавати земельні ділянки спільним майном подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Судовим розглядом встановлено, що 25.09.2004 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21.12.2017 розірвано і від спільного шлюбу учасники справи мають двох доньок, проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Відповідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.09.2013 укладеного між АДРЕСА_1 та ОСОБА_5, згідно умов п. 1 відповідач за первісним позовом набула право власності на земельну ділянку площею 0,1322 га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 18917, 82 грн. (вісімнадцять тисяч девятсот сімнадцять гривень 82 копійки), що розташована у Обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 11).

Відповідно відомостей зазначених в інформаційній довідці, що міститься в матеріалах справи 10.07.2015 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.35 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована АДРЕСА_1 придбав її для ведення особистого селянського господарства (т. 2 а.с. 29).

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (ч.1 ст. 51, п.6 ч.1 ст. 92).

У статті 3 СК України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного Кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, судовим розглядом достовірно встановлено, що земельна ділянка 0,1322 га кадастровий номер НОМЕР_1 і земельна ділянка площею 0.35 га кадастровий номер НОМЕР_2 були придбані учасниками справи відповідно у 2013 та у 2015 роках, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі( 2004-2017).

Сам по собі факт перебування сторін у шлюбі є підставою для набуття права спільної сумісної власності подружжя, якщо жодна зі сторін не доведе, що спірне майно є особистою приватною власністю кожного з подружжя.

Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зазначено в ст.57 СК України, а саме

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідач не надала суду доказів, які в розумінні ст.57 СК України свідчать про належність їй особисто грошових коштів за які були придбані спірні земельні ділянки.

Відповідач звернулась з зустрічним позовом і просила визнати обидві земельні ділянки її особистою приватною власністю, посилаючись на те, що грошові кошти на іх придбання вона отримала від батька в борг і надала відповідні розписки.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову дійшов правильного висновку, коли вважав недоведеним факт придбання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0.35 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована АДРЕСА_1 за особисті кошти.

Судова колегія вважає, що відповідачем не надано доказів придбання за особисті кошти і земельної ділянки площею 0,1322 кадастровий номер НОМЕР_1, тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Докази, надані позивачем за зустрічним позовом, а саме розписки про отримання в борг грошових коштів у батька, не можуть бути підставою для задоволення позову і визнання земельних ділянок її особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За твердженням ОСОБА_2 в період шлюбу 2004-2017 роках для придбання земельних ділянок для потреб сім'ї, грошові кошти були взяті в борг у її батька, тобто в розумінні ч.4 ст. 65 СК України в цьому разі у подружжя виникає лише обов'язок повернути запозичені кошти і ні в якому разі не може бути підставою набуття права особистої приватної власності за тим з подружжя, який узяв кошти в борг.

З огляду на наведені вище вимоги норм матеріального права, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні основного позову припустився помилки, оскільки спільна сумісна власність призумується, якщо особи перебували у шлюбі.

Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову і визнання за сторонами в порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0.1322 кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована у Обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_1 за кожним з них.

Доводи апеляційної скарги і пояснення представника відповідача, що позивач не довів суду, що не працював з поважних причин та спірні земельні ділянки були придбані за спільні сумісні грошові кошти, не є підставою для відмови у задоволенні його позову, оскільки відповідач не довела , що земельна ділянка є її особистою власністю, а в такому випадку майно придбане в період шлюбу вважається спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України судова колегія розподіляє судові витрати і стягує з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати за подачу позову до суду першої інстанції в сумі 640 грн. та за подачу апеляційної скарги в сумі 1057 грн 20 коп., всього в сумі 1697 грн 20 коп.

Керуючись ч.1 ст.141 ЦПК України, ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2018 року - в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн - скасувати.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1322 га кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у Обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_1.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2018 року - в іншій частині - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1697 (одна тисяча шістсот дев'яносто сім гривень) 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови складено 5 квітня 2019 року