Постанова

Іменем України

04 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 332/634/17

провадження № 61-17613св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представниками Роговим Сергієм Панасовичем та Мардарем Романом Олександровичем , на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2017 року у складі судді: Мєркулової Л. О. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Белки В. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 19 серпня 2004 року по 14 травня 2012 року працював у ВСП «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця». При цьому з 10 грудня 2010 року він працював за професією механіка вагона-транспортера зчленованого типу з режимом роботи, який передбачав потурний облік робочого часу та відповідно надання оплачуваного часу домашнього відпочинку. При його звільненні з ВСП «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» йому було виплачено 16 053,98 грн за 122 доби загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний. При цьому вказана сума грошових коштів була розрахована у порядку передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку. Такі дії щодо виплати йому заробітної плати за невикористані дні домашнього відпочинку позивач вважав незаконними, оскільки цей час згідно із нормами чинного законодавства має бути оплачено у порядку передбаченому для оплати надурочної роботи.

Позивач вказував, що оскільки за виробничою необхідністю періодично його робота відбувалась в дорозі тривалістю більш ніж три дні, то такий робочий час обліковувався саме потурно. Час відпочинку та порядок його надання при роботі потурно врегульовано пунктом 11.8 наказу 40-Ц, яким передбачено порядок обчислення належного часу домашнього відпочинку та порядок оплати невикористаного вчасно часу домашнього відпочинку. Так у разі якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Тому позивачу мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки. Оскільки позивач працював за 8-ми годинним графіком роботи, еквівалентна кількість робочих годин за час невикористаного відпочинку складає 976 (8 годин * 122 дні). При цьому сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку, мала складати 30 978,24 грн (976 годин * 15,87 грн = 15 489,12 грн * 2). Згідно копії його особового рахунку за травень 2012 року компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була нарахована йому за кодом 308, як компенсація за відпустки із розподілом на два періоди: 61 дні - 8 026,99 грн; 61 днів - 8 026,99 грн, що разом складає 16 053,98 грн. Тобто на цей час позивачу залишається не нарахованою та не виплаченою заробітна плата у сумі 14 924,25 грн (30 978,24 грн - 16 053,99 грн).

ОСОБА_1 просив стягнути із ПАТ «Українська залізниця» заборгованість з виплати заробітної плати за 122 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 14 924,25 грн та судові витрати по оплаті правової допомоги.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за 122 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 14 924,25 грн. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті правової допомоги у сумі 2000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що згідно наказу № 247/а 14 травня 2012 року позивач був звільнений на підставі власної заяви. При звільненні йому було виплачено 16053,98 грн. за 122 доби загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний. Оскільки за виробничою необхідністю періодично робота позивача відбувалась в дорозі тривалістю більш ніж три дні, такий робочий час обліковувався саме потурно. Відповідно до пункту 11.8 Наказу 40-Ц Державної адміністрації залізничного транспорту України у разі якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Сума заробітної плати позивача за час невикористаного відпочинку мала складати 30 978,24 грн, проте компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була нарахована позивачу за кодом 308, як компенсація за відпустки із розподілом на два періоди: 61 дні - 8 026,99 грн; 61 днів - 8 026,99 грн, що разом складає 16 053,98 грн, тому а цей час позивачу залишається не нарахованою та не виплаченою заробітна плата у сумі 14 924,25 грн (30 978,24 грн - 16 053,99 грн).

Аргументи учасників справи

У липні 2017 року ПАТ «Українська залізниця» через представників Рогового С. П. та Мардаря Р. О. подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому посилалося на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували пункт 11.8. наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц «Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, пов`язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів», оскільки цей пункт суперечить положенням КЗпП. Вказує, що відсутні порушення законодавства про оплату праці, оскільки при звільненні позивачу були виплачені всі нараховані суми. Позивачем пропущено строки звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач звільнився у травні 2012 року, а із позовом звернувся у 2017 році.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, клопотання про зупинення виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2017 року задоволено частково. Відмовлено у зупиненні виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2017 року у частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В іншій частині виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем і згідно наказу № 247/а від 14 травня 2012 року позивач 14 травня 2012 року був звільнений на підставі власної заяви. При звільненні позивачу було виплачено 16 053,98 грн за 122 доби загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний. Оскільки за виробничою необхідністю періодично робота позивача відбувалась в дорозі тривалістю більш ніж три дні, такий робочий час обліковувався саме потурно.

У пункті 11.8. наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц «Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, пов`язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів» передбачено, що загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки. Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. В окремих випадках допускається надання провідникам пасажирських вагонів належного домашнього відпочинку після обслуговування состава протягом 2-5 рейсів загальною тривалістю не більше 15 діб, які розглядаються в цьому випадку як одна поїздка. Перелік поїздів, що обслуговуються однією бригадою протягом кількох рейсів, встановлюється керівництвом підприємства і профспілковим комітетом разі згоди колективу провідників. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури). Належний відпочинок може бути зменшений не більше. ніж на ј від належного по нормі. Надурочний час не враховується. Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попереду. поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі. додатковій оплаті як надурочний час не підлягають.

Згідно частини першої статті 106 КЗпП за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 335/4431/17 (провадження № 61-2725св18) зроблено висновок, що «наказом № 40-Ц визначено додаткові гарантії оплати невикористаних часів відпочинку для окремих працівників у галузі залізничного транспорту, і ця компенсація відноситься до інших компенсаційних виплат, які передбачені статтею 2 Закону України «Про оплату праці», а отже, входить до структури заробітної плати відповідної категорії працівників. Установивши, що при звільненні позивача йому нараховано та виплачено компенсацію за час невикористаного домашнього відпочинку у розмірі меншому, ніж це передбачено наказом № 40-Ц та статтею 106 КЗпП України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати за 286 діб невикористаного часу домашнього відпочинку в сумі 25 702,82 грн. Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно провели розрахунок компенсації за невикористаний час відпочинку, оскільки ОСОБА_4, працюючи потурно, відповідно до пункту 11.8 Наказу № 40-Ц має право на особливий порядок надання часу відпочинку та якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не була надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин повинна зараховуватися і оплачується як надурочна робота у подвійному розмірі годинної ставки. Також безпідставними є доводи ПАТ «Українська залізниця» про те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, оскільки компенсація за час невикористаного домашнього відпочинку відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» входить до структури заробітної плати, а до позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні працівника строк давності не застосовується (частина друга статті 233 КЗпП)».

Аналогічні за змістом висновки містяться постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2018 року у справі № 331/1861/17 (провадження № 61-12074св18), від 16 серпня 2018 року у справі № 332/633/17 (провадження № 61-32552св18) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2018 року у справі № 331/369/17 (провадження № 61-18026св18).

Суди встановили, що при звільненні позивача йому мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки у сумі 30 978,24 грн, проте компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була виплачена у розмірі 16 053,99 грн.

За таких обставин, суди обґрунтовано задовольнили позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, поновити виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2017 року, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представниками Роговим Сергієм Панасовичем та Мардарем Романом Олександровичем , залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков