ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 201/2727/16-ц

провадження № 61-25742св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року в складі судді Ходаківського М. П. та на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року в складі колегії суддів Лаченкової О. В., Варенко О. П., Свистунової О.В.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення суми вкладу та процентів. Позовні вимоги мотивувала тим, що між нею та «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу від 30 січня 2012 року № SAMDN2428 «Стандарт на 12 місяців» на суму 150000 грн із виплатою 15,5 процентів річних строком на 12 місяців. У подальшому 12 серпня 2012 року позивач передала банку додатково 100 000 грн для розміщення на цьому депозитному вкладі. Після закінчення терміну дії договору 31 січня 2013 року у визначений договором строк 01 лютого 2014 року, 02 лютого 2015 року сторони не заявляли про розірвання договору, а тому цей договір був автоматично продовжений ще на один рік до 03 лютого 2016 року. 29 січня 2016 року банк отримав від представника позивача заяву про розірвання договору № SAMDN2428 та повернення переданих банку коштів у сумі 250 000 грн із нарахованими процентами. ПАТ «КБ «Приватбанк» заяву позивача не задовольнив та не виплатив належні їй кошти.

Позивач просила стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на її користь грошові кошти у загальному розмірі 373 346 грн, що складається із 250 000 грн неповернутого вкладу, 45 000 грн невиплачених відсотків за вкладом за період з 01 лютого 2014 року по 01 лютого 2015 року, 50 000 грн невиплачених відсотків за вкладом за період з 02 лютого 2015 року по 03 лютого 2016 року, а також інфляційні витрати за указані періоди 21 884,95 грн та 3 615,69 грн відповідно і 3% річних за вказані періоди 2 058,39 грн та 787,09 грн відповідно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів задовольно частково.

Судом стягнуто з банку на користь ОСОБА_1 150 000 грн за договором № SAMDN2428 «Стандарт на 12 місяців» від 30 січня 2012 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 суд відмовив.

Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з банку 150 000,00 грн, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази укладання договору на розміщення вкладу та внесення нею на виконання такого договору банківській установі грошових коштів у вказаній сумі.

Відмовляючи у стягненні з банку коштів у розмірі 100 000,00 грн як частини вкладу за договором № SAMDN2428 «Стандарт на 12 місяців» від 30 січня 2012 року, суд виходив із того, що позивачем не доведено внесення такої суми до установи банку, оскільки квитанція про передачу коштів у вказаній сумі є вкрай низької якості та не засвідчена печаткою банку.

Щодо стягнення з відповідача суми відсотків суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів розміру відсотковї ставки на період, за який вимагає сплатити позивачка.

Відмовляючи у стягненні інфляційних витрат та 3% річних, суд виходив із того, що у період, за який позивач розраховує таку заборгованість, у банка було відсутнє прострочення виконання зобов`язань.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» відхилені, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та дійшов висновку про відсутність порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, та неправильного застосування норм матеріального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

10 червня 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

13 червня 2017 року представником ПАТ КБ «Приватбанк» подав касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року в частині задоволених позовних вимог та на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою банку.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

ПАТ КБ «Приватбанк» як на підстави для скасування судових рішень посилався на недодержання письмової форми при укладанні договору банківського вкладу № SAMDN2428 «Стандарт на 12 місяців» від 30 січня 2012 року, оскільки позивач не надав оригінали договору та квитанцій, а на копіях квитанцій відсутній обов`язковий реквізит - печатка (штамп) банку або ЕЦП, завіреного САБ. Вважав, що позивач не надав доказів наявності залишків коштів на банківському рахунку на момент його звернення до суду та відсутність доказів про неотримання ОСОБА_1 компенсаційних виплат від Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників».

Відзив на касаційну скаргу

Відзиви від сторін на касаційні скарги до Верховного Суду не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що сторони у справі уклали договір банківського вкладу від 30 січня 2012 року SAMDN2428 «Стандарт на 12 місяців» із відкриттям рахунку № НОМЕР_1 та заяву на оформлення вкладу на суму 150 000 грн із виплатою 15,5 процентів річних строком на 12 місяців. У ході судового розгляду справи досліджено оригінал цього договору та квитанції. Після закінчення терміну дії договору 31 січня 2013 року у визначений договором строк 01 лютого 2014 року, 02 лютого 2015 року сторони не заявляли про розірвання договору, а тому цей договір відповідно до положень його пунктів 6, 7 та вимог частини четвертої статті 1060 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) був автоматично продовжений ще на один рік до 03 лютого 2016 року.

Надана позивачем квитанція про внесення до банківської установи коштів у розмірі 100 000,00 грн не містить відбитку печатки.

Пунктом 8 договору № SAMDN2428 «Стандарт на 12 місяців» передбачено, що відсотки під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу за процентною ставкою для вкладу даного найменування і строку, що діють у банку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод до договору.

29 січня 2016 року позивач звернувся до банку з заявою про розірвання договору № SAMDN2428 та повернення переданих банку коштів у сумі 250 000 грн із нарахованими процентами. Проте ПАТ КБ «Приватбанк» такі кошти не повернув та не сплатив нараховані за депозитом відсотки за договором.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону частково.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року №174, дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

З огляду на вказане письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником.

Банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема, своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів і належний внутрішній контроль за касовими операціями (пункт 8 розділу I Інструкції №174).

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

З огляду на наведене, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19) зробила висновок, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Суди безпідставно вважали недоведеним факт внесення позивачем 100 000 грн на депозитний рахунок, підтверджений наявними в матеріалах справи документами, а тому висновок про відсутність правових підстав для стягнення 100 000 грн не ґрунтується на встановлених обставинах. За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.

Саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання своїх зобов`язань за договорами банківського вкладу, а саме що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитних рахунках позивача. Банком не доведені зазначені обставини.

Як визначено у пункті 8 договору № SAMDN2428 «Стандарт на 12 місяців» відсотки під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу за процентною ставкою для вкладу даного найменування і строку, що діють у банку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод до договору.

Ураховуючи викладене, не ґрунтується на обставинах справи висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про сплату відсотків за депозитом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, системний аналіз положень цієї правової норми дає підстави для висновку про те, що борг має бути сплачено з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, у разі прострочення виконання основного зобов`язання.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про виплату відсотків за депозитом, індексу інфляції та 3 % річних, із яким погодився апеляційний суд, є передчасним.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суди не встановили обставини, що мають значення для вирішення даної справи по суті в межах пред`явлених позовних вимог.

За встановлених обставин оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог про стягнення відсотків за депозитом, індексу інфляції та 3 % річних підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційнох інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до публічного акаціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення 100 000 грн коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з публічного акаціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 100 000 грн коштів за договором від 30 січня 2012 року № SAMDN2428.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акаціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення відсотків за депозитом, індексу інфляції та 3 % річних скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до публічного акаціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення 150 000 грн залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук