Справа № 653/4155/18
Провадження № 2-о/653/29/19
РІШЕННЯ
іменем України

"14" березня 2019 р. Генічеський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді - Крапівіної О.П.,
секретаря Пшеничної В.М.,
заявника ОСОБА_1 ,
свідка ОСОБА_2 ,
свідка ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Генічеськ справу за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа Управління Державної міграційної служби України, про встановлення факту проживання на території України,
ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_1 звернувся до Генічеського районного суду Херсонської області з заявою про встановлення факту проживання на території України, у якій просить суд встановити юридичний факт, що він проживав на території України станом на 13.11.1991 року. Під час розгляду справи уточнив заявлені вимоги, та просив суд встановити юридичний факт, що він проживав на території України станом на 24.08.1991 року, з метою отримання паспорту громадянина України.
В поданій заяві до суду свої вимоги, мотивує тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк. Зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час фактично проживає у АДРЕСА_2 (у звязку з окупацією м. Донецьк). З 02.07.2010 року по 29.02.2014 року, він відбував покарання у місцях позбавлення волі в Російській Федерації. Йому був виданий паспорт громадянина СРСР ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк, проте в подальшому його було втрачено. Звернувшись до Управління міграційної служби України в Херсонській області з заявою про видачу паспорту громадянина України, йому було відмовлено. Через це він був вимушений звернутися до суду. Згідно архівної довідки Міністерства оборони України, він проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (м.Харків), у звані рядовий, на посаді військовий будівельник з 22.12.1990 року по 23.11.1992 року. Таким чином він, на момент набрання чинності ЗУ "Про громадянство України" (13.11.1991 року) проживав в Україні і не був громадянином інших держав.
У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх повністю, оскільки він тривалий час проживає на території України, бажає отримати громадянство України, однак не може це вирішити.
Представник управління Державної міграційної служби України у Херсонській області за довіреністю Діденко А.О. в судове засідання не зявився, подавши до суду Пояснення УДМС, у якій зазначила, що заявлені вимоги не визнають, заперечували у їх задоволенні з мотивів необґрунтованості та недоведеності, свої заперечення обґрунтували тим, що ніяким чином неможливо підтвердити факт проживання на території України заявника ОСОБА_1 станом на 13.11.1991 року, це не прослідковується з жодних документів. Наприклад, заявником ОСОБА_1 , надано до суду копію адресної довідки №12/432, виданої «отделом адресно-справочной работы Миграционной службы МВД Донецкой Народной Республики» від 23.05.2015 року стосовно факту місця реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 з 25.05.2015 року за паспортним документом серії НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ м. Донецьк від 27.04.1988 року (міститься відмітка про втрату вказаного паспортного документу. Враховуючи, що довідка №12-/432 від 23.05.2015 року видана на імя ОСОБА_1 у 2015 році (у 2014 році розпочався військовий конфлікт на сході України, зокрема, Донбасі) та містить печать із зображенням двоглавого орла та написом «Донецкая Народная Республика» - даний документ вважається таким, що не визнається на території України, а тому не може слугувати належним доказом у судовій справі. Крім того заявник до Генічеського районного відділу Державної міграційної служби України не звертався, згідно відповіді від 19.02.2019 року №6520/42-19. А тому просять суд не допустити задоволення вимог заявника ОСОБА_1 , щоб уникнути безпідставного документування паспортним документам за цими вимогами. Також вказали, що на теперішній час заявнику необхідно звернутися до Генічеського РВ УДМС для проходження процедури ідентифікації особи, а також, за необхідності, встановлення особи та належності до громадянства України.
Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснили, що вони є родичами заявника ОСОБА_1 , знають його особисто вже більше 25 років. Також вказали, що заявник дійсно повернувся з армії приблизно у 1992 році, проживав у м. Генічеськ восени 3-4 місяці, потім збирався у мореплавство. Приїхав з м. Донецька.
Тобто, у судовому засіданні було ідентифіковано заявника ОСОБА_1 .
Заслухавши пояснення заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, заперечення зацікавленої особи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Відповідно до ст.318 ЦПК України у заяві фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують цей факт.
У теперішній час підстави та порядок встановлення належності і набуття громадянства України, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб урегульовані Законом України «Про громадянство України», Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 р. (з відповідними змінами).
Детальний аналіз положень зазначених Законом України «Про громадянство України» і Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 р. (з подальшими змінами) вказує на те, що при подачі фізичною особою заяви до суду про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення і оформлення належності або набуття громадянства України заявнику, має значення не лише бажання в подальшому отримати громадянство України, а й в якості кого - громадянина колишнього СРСР, особи без громадянства або громадянина іншої держави він звертається, оскільки в залежності від цього настануть правові наслідки і матиме значення необхідність встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 р. чи за станом на 13.11.1991 р. для встановлення належності до громадянства України або факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) для набуття громадянства України.
Зокрема, відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; (Пункт 3 частини першої статті 3 в редакції Закону №2663-ІV від 16.06.2005);4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Так, згідно зі ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.
За положеннями Закону України «Про громадянство України», Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 р. (з подальшими змінами) для встановлення факту належності до громадянства України за п.п.1,2 ч.1 ст.ст.3,8, Закону України «Про громадянство України» до відповідних органів наряду з заявою фізичної особи щодо громадянства за відсутності підтверджуючих документів щодо проживання на території України надається рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року або факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР).
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, згідно копії свідоцтва про народження виданого повторно серії НОМЕР_3 від 05.05.2018 року, зареєстрованого Пролетарським районним у місті Донецьку відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.
На даний час заявник ОСОБА_1 фактично проживає у АДРЕСА_2 (у звязку з окупацією м. Донецьк). З 02.07.2010 року по 29.02.2014 року, він відбував покарання у місцях позбавлення волі в Російській Федерації, згідно копії довідки серія ЖЛ №019910.
Заявнику ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина СРСР ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк, проте в подальшому його було втрачено, зі слів у зв`язку з відбуванням покарання у Російській Федерації.
Як вбачається з пояснень заявника ОСОБА_1 та підтверджено копією архівної довідки Міністерства оборони України, заявник ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (м.Харків), у званні рядовий, на посаді військовий будівельник з 22.12.1990 року по 23.11.1992 року, що також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
При цьому суд критично відноситься до заперечення зацікавленої особи, оскільки як вбачається зі змісту копії архівної довідки Міністерства оборони України, заявник ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (м.Харків) з 22.12.1990 року по 23.11.1992 року, тобто на момент набрання чинності ЗУ "Про громадянство України" (13.11.1991 року), заявник проживав в Україні. Доказів, щодо фіктивності даної довідки відповідно до ст.. 81 ЦПК України суду не надано.
Разом з тим, оцінюючи копію адресної довідки №12/432, виданої «отделом адресно-справочной работы Миграционной службы МВД Донецкой Народной Республики» від 23.05.2015 року стосовно факту місця реєстрації заявника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . Донецьк з 25.05.2015 року за паспортним документом серії НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ м. Донецьк від 27.04.1988 року (міститься відмітка про втрату вказаного паспортного документу), суд виходить з того, що проживання на території держави є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.
Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу, а саме копії адресної довідки №12/432, виданої «отделом адресно-справочной работы Миграционной службы МВД Донецкой Народной Республики» від 23.05.2015 року стосовно факту місця реєстрації заявника ОСОБА_1 , виданої закладом, що знаходяться на окупованій території, як доказу, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів проживання особи на території України, а саме у м. Донецьк (окупованій території) можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на отримання допомоги, призначення соціальних виплат, тощо, а в даному випадку отримання документу, що посвідчує особу.
Щодо пояснень УДМС в Херсонській області, що заявник до Генічеського районного відділу Державної міграційної служби України не звертався, згідно відповіді від 19.02.2019 року №6520/42-19, тобто заявником було порушено процедуру передбачену Порядком №215/2001, відсутність звернення заявника до компетентних органів для вирішення даного питання, а також не надано до суду доказів того, що дане питання не можливо вирішити в інакший спосіб як судовий.
Право громадян на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Законі України «Про судоустрій і статус суддів» (ст. 7).
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 року було роз`яснено положення ст..55 Конституції України. У даному рішенні зазначено, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.
Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.
Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов`язанням України, які виникли, зокрема, у зв`язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних
свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Тобто, заявник ОСОБА_1 мав право одразу звернутися до суду за захистом своїх прав.
Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до органів міграційної служби із заявою про встановлення належності до громадянства України, що, згідно пояснень наданих УДМС в Херсонській області, свідчить про недотримання процедури, визначеної Порядком № 215/2001.
Порядок №215/2001, був затверджений Указом Президента України з метою організації виконання Закону України "Про громадянство України".
Проте, ні вищезазначеним Порядком, ні іншими нормативно-правовими актами України, не передбачено заборони звернення громадян безпосередньо до суду для встановлення факту проживання на території України.
Тим паче, суд вважає достатніми та належними докази, надані заявником ОСОБА_1 , для встановлення даного факту судом.
На даний час ОСОБА_1 має намір отримати громадянство України, однак вирішити дане питання в позасудовому порядку не має можливості.
Згідно вищевказаного, суд вважає доведеним факт проживання заявника ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року, а тому заявлені вимоги підлягають повному задоволенню .
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 264, 265, 268, 315 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа Управління Державної міграційної служби України, про встановлення факту проживання на території України - задовольнити.
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Донецьк, Донецької області, фактично проживає АДРЕСА_2 , постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 року.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Генічеський районний суд Херсонської області.

Суддя: О.П. Крапівіна