Дата документу 26.03.2019 Справа № 554/9807/18
Провадження №2/554/331/2019
РІШЕННЯ

іменем України

26 березня 2019 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Андрієнко Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача адвоката ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що позивачі проживають разом сімєю за адресою: АДРЕСА_1. Крім них, у цій квартирі зареєстрований і фактично проживає колишній чоловік ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_5 Зазначають, що помешкання за вказаною адресою належить на праві спільної власності ОСОБА_1 (на праві приватної спільної часткової власності 1/4 та 1/12 квартири; на праві приватної спільної сумісної власності 5/6 квартири), ОСОБА_2 (на праві приватної спільної сумісної власності 5/6 квартири), ОСОБА_4 (на праві приватної спільної сумісної власності 5/6 квартири), ОСОБА_6 (на праві приватної спільної сумісної власності 5/6 квартири) та у квартирі зареєстровані, окрім співвласників та їх дітей, відповідач ОСОБА_5 Так, після розірвання шлюбу за рішенням суду від 25.09.2017 року відповідач продовжує користуватися житловим приміщенням і не знімається з реєстрації за вищевказаною адресою, не будучи членом сімї власників житла. Разом із тим, ОСОБА_2 не підтримує з останнім шлюбно-сімейних стосунків та не веде з ним спільного господарства з грудня 2016 року. При цьому з моменту розірвання шлюбу і припинення сімейних відносин будь-яких угод між власниками квартири і колишнім членом сімї ОСОБА_5 про безоплатне або платне користування жилим приміщенням не укладалось, також відповідач не бере участі у сплаті за комунальні послуги в квартирі протягом всього періоду користування житловим приміщенням. Окрім того, що ОСОБА_5 не є членом сімї власників житла, не є наймачем у вказаній квартирі та не бере участі в її утриманні, відповідач систематично порушує правила співжиття в квартирі, чим робить неможливим для інших власників помешкання проживання з ним в одній квартирі. Заходи запобігання і громадського впливу до ОСОБА_5 виявились безрезультатними. Як вказано у позові, відповідач періодично вживає спиртні напої, зчиню сварки із колишньою дружиною, під час яких наносить їй побої та тілесні ушкодження. З даного приводу ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Полтавського відділу поліції та травмпункту Першої МКЛ. За фактом звернення до поліції про нанесення тілесних ушкоджень внесено відомості до ЄРДР. На думку позивачів, усіма викладеними діями відповідач чинить перешкоди власникам квартири у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, на переконання позивачів, наявність реєстрації відповідача за вищевказаною адресою чинить їм перешкоди як власникам житла, користуватися ним на власний розсуд, зокрема перешкоджає в оформленні субсидії, оскільки відповідач добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Таким чином, посилаючись як на підстави своїх вимог на положення ст.ст.116, 157 ЖК УРСР, ст.ст.391, 405, 406 ЦК України, а також ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просять усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м.Полтава, вул.Короленка, буд.16 б, кв.13; зняти з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: м.Полтава, вул.Короленка, буд.16 б, кв.13; судові витрати, повязані з розглядом справи, покласти на відповідача.

Відповідач із позовом не погодився та 08.02.2019 року надіслав до суду письмові заперечення проти позову, у яких вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Вказував, що зі змісту позовної заяви вбачається, що тільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 говорять про порушення їх прав як власників майна, інші співвласники таких вимог не ставлять. Доводи позивачів про те, що реєстрація відповідача в квартирі створює їм перешкоди в оформленні субсидії на оплату комунальних послуг не підтверджені документально, так само немає підтверджень про те, яку саме участь в сплаті комунальних послуг беруть інші зареєстровані мешканці даної квартири, вказуючи про те, що нібито відповідач взагалі не сплачує за такі послуги. ОСОБА_5 посилається на норми ст.156 та ст.64 ЖК УРСР і вважає, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користування займаним приміщенням. А тому, з огляду на те, що він є колишнім членом сімї власників житла, вимоги позивачів про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст.391 ЦК України вважає необґрунтованими. Крім того, відповідач є інвалідом 3 групи з 2005 року безстроково і на даний час не має фінансової можливості змінити місце свого проживання. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.63-64).

Від третьої особи ОСОБА_4 до суду надійшли пояснення щодо позову і відзиву відповідача, у яких підтримав позовні вимоги позивачів в повному обсязі і просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що ОСОБА_5 був допущений до користування належним співвласникам на праві власності житловим приміщенням і зареєстрований у ньому як член сімї співвласника ОСОБА_2 Проте на даний час статус члена сімї ним втрачено, оскільки шлюб між ними було розірвано за рішенням суду, а після цього відповідач із жодним із співвласників договору найму приміщення не укладав, а також не несе витрати на комунальні послуги, повязані з користуванням квартирою. При цьому постійно вчиняє протиправну поведінку щодо його дочки, крадіжки майна та нанесення побоїв. Стверджує, що ОСОБА_5 працює неофіційно щоб не платити аліменти, проте має дохід, який достатній для найму іншого житла, тому твердження його відзиву є неправдивими. На підставі наведеного просить задовольнити позов у повному обсязі (а.с.75).

Також від позивача ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзив (заперечення) відповідача, у якій доводи заперечень ОСОБА_5 вважає надуманими і нічим не підтвердженими. Так, позовні вимоги підтримують не лише позивачі, а й інші співвласники квартири. Наявність реєстрації відповідача у квартирі створює перешкоди в оформленні субсидії через те, що житлова субсидія не може бути нарахована щодо мешканців, у яких відсутній офіційний дохід і які не сплачують єдиний внесок згідно закону. Заперечення відповідача щодо сплати комунальних послуг іншими власниками квартири та необхідності їх підтвердження вважає надуманим, оскільки це не входить до предмету доказування за даним позовом, а така оплата здійснюється ОСОБА_1, на яку й оформлені всі договори і рахунки з комунальних послуг. Щодо твердження ОСОБА_5 про те, що він користується квартирою як член сімї власника, то позивач вважає, що воно суперечить нормам цивільного законодавства і практиці Верховного Суду. Вказує на те, що відповідач вселився у квартиру як член сімї і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, який може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. (а.с.85-89).

03 грудня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.35-36).

08 лютого 2019 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.68).

В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Сторона позивача посилається на те, що відповідач створює перешкоди в користуванні квартирою, додаткові труднощі та матеріальні витрати, оскільки відповідач не бере участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги, що завдає позивачам матеріальних збитків, при цьому зніматися з реєстрації самостійно не бажає. Крім того, відповідач ображає, бє позивача, та вживає алкогольні напої. Таким чином, на даний час реєстрація відповідача в квартирі створює перешкоди для позивачів в користуванні квартирою. На цій підставі просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову.

Від третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_4 надійшли до суду заяви про розгляд без участі, позов підтримали в повному обсязі.

Причини неявки представника управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради суду невідомі, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши обставини, яким позивачі обґрунтовують свої вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, співвласниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (на праві спільної часткової власності 1/4 частини; на праві спільної сумісної власності 5/6 частини), ОСОБА_2 (на праві спільної сумісної власності 5/6 частини), ОСОБА_4 (на праві спільної сумісної власності 5/6 частини), ОСОБА_6 (на праві спільної сумісної власності 5/6 частини), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1993 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №145788800 від 17.11.2018 року (а.с.22, 23-25).

Згідно з паспортом серії КО № 0009013, виданого Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 25.02.2002 року, місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 17.11.1978 року (а.с.10-11).

Місце проживання позивача ОСОБА_2 згідно з паспортом серії КО №774394, виданого Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 11.02.2009 року, також з 02.01.2003 року зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Згідно з паспортом серії ЕО № 776193, виданого Снігурівським РВ УМВС України в Миколаївській області 28.12.1999 року, відповідач ОСОБА_5 зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 з 03.12.2014 року по теперішній час (а.с.19).

Як вбачається з копії рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 25.09.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, зареєстрований 31.10.2008 року Баратівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області розірвано (а.с.21).

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Тобто, припинення членства у сімї не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Як встановлено судом з досліджених в судовому засіданні доказів, відповідач ОСОБА_5 є колишнім чоловіком ОСОБА_2, в зареєстрованому шлюбі сторони перебували до 25.09.2017 року.

При цьому встановлено, що одним із співвласників квартири за адресою: АДРЕСА_4 є ОСОБА_2, та в ній після розірвання шлюбу між сторонами і надалі залишився проживати відповідач ОСОБА_5, що не заперечується сторонами. Окрім того, як стверджують сторони, у вказаній квартирі також зареєстровані їх спільні діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17, 18).

Оскільки відповідач ОСОБА_5 на момент його реєстрації у квартирі перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем ОСОБА_2, тобто, був членом сім'ї власника (співвласника) квартири, факт розірвання шлюбу між сторонами не позбавляє його права користування вказаним приміщенням.

Виходячи з зазначених положень закону та встановлених обставин справи, ОСОБА_5, як колишній член сімї власника квартири, зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з членами сімї власника.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи позивачів про те, що вони, як власники майна, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права власності квартирою від відповідача, який не є членом її сімї, шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будь-який час, суд вважає необґрунтованими.

Так, згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Разом з тим, суд враховує, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР не позбавляє колишніх членів його (їх) сімї права користуватися займаним приміщенням.

Суд також зважає на ту обставину, що згода позивачів на вселення відповідача була надана, оскільки власниками квартири є саме вони, відповідач зареєстрований у домоволодінні після реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_2, крім того, доказів самовільного вселення відповідача у приміщення та доказів оспорювання ними його права на проживання після його вселення не надано.

Таким чином, у відповідача, як колишнього чоловіка власника квартири, на підставі ч.1 ст.405 ЦК України виникло право користування чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_5 (сервітутне право), тому припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України.

Як уже було зазначено, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачами не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач без поважних причин не проживає у вказаній квартирі понад один рік, а також будь-яких домовленостей між ним і власником житла після розірвання шлюбу.

Навпаки, як встановлено судом, та не заперечується сторонами, відповідач ОСОБА_5 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. безперервно, в період перебування у шлюбі і по теперішній час (а.с.38).

Відтак, підстави, передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відсутні.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Позивачі, зокрема ОСОБА_2, звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, посилається на те, що відповідач - її колишній чоловік ОСОБА_5, був засуджений. ОСОБА_5 зловживає спритними напоями, проявляє до неї постійно агресію, за місцем реєстрації характеризується негативно.

З матеріалів справи вбачається, вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 05.03.2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді штрафу, при цьому вказаним вироком суду було затверджено угоду від 26.02.2019 року у кримінальному провадженні між обвинуваченим та потерпілою стороною на підставі ст.468 КПК України (а.с.104).

Позивач ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Полтавського ВП ГУНП у Полтавській області із повідомленнями про вчинення конфліктів і сварок з колишнім чоловіком, нанесення тілесних ушкоджень, заявою про вчинення кримінального правопорушення (а.с.26, 27, 28, 29, 107). Однак, належних доказів, що за вказаними заявами і повідомленнями та в ході проведених перевірок щодо відповідача складалися адміністративні протоколи та за наслідками їх розгляду приймались компетентними органами відповідні рішення, суду не надано.

Інших доказів, щодо систематичного порушення правил співжиття відповідачем, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу до нього суду не надано.

Крім того, будь-яких доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач у вказаній квартирі був зареєстрований ще за час перебування у зареєстрованому шлюбі, як наслідок, вселився у квартиру на законних підставах, а також те, що він продовжує жити разом із позивачами та іншими членами сім'ї, у звязку із чим, набув взаємних прав та обовязків, що по своїй суті є сервітутом, щодо користування квартирою, а також, відсутністю доказів зі сторони позивачів, що між сторонами відсутній спільний побут (акти, довідки уповноважених органів, тощо), суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивачів про те, що відповідач втратив право користування квартирою.

З огляду на відсутність належних та допустимих доказів, які би свідчили про триваючу антигромадську поведінку, систематичне порушення правил співжиття зі сторони відповідача, як і вчинення позивачами будь-яких заходів запобігання вчиненню таких дій, їх безрезультатності, суд вважає, що підстави для застосування наслідків, передбачених ст.116 ЖК УРСР, на які посилаються позивачі, також відсутні.

Наявність іншого житла у відповідача, де він може проживати, під час розгляду справи доведено не було.

Додатково слід зазначити, що достатніх доказів наявності перешкод зі сторони відповідача у праві користування позивачами вказаною квартирою, суду надано не було, як і не зазначено інших підстав для задоволення позовних вимог, зокрема передбачених у ст.ст.405, 406 ЦК України, тощо.

Крім того, суд вважає помилковим посилання позивача на те, що відповідач, який не пов'язаний спільним побутом із позивачем, втратив право користування чужим майном, що відповідно до ст.406 ЦК України, є підставою для припинення права користування відповідачем чужим майном, оскільки позивач звернулась до суду із позовом, керуючись саме положеннями ст.116 ЖК УРСР.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачами не підтверджено належними та допустимими доказами факту систематичного порушення правил співжиття, яке робить неможливим проживання позивачів з відповідачем в одній квартирі, враховуючи, що відповідач постійно проживає в квартирі позивачів та не має іншого житла для проживання.

Таким чином, доводи позивачів про те, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням є не обґрунтовані, оскільки відповідач ОСОБА_5 набув право користування жилим приміщенням в установленому порядку, а тому слід виходити з того, що він на законних підставах має право користуватися жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав. А відтак, позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Щодо позовних вимог про зобовязання зняти відповідача з реєстрації, то суд дійшов висновку про те, що у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Оскільки, згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позову також слід відмовити.

Доводи ж позивачів про те, що реєстрація відповідача у квартирі призводить до їх витрат на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.90-93) не є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а може бути підставою для звернення до останнього з вимогою про відшкодування понесених нею витрат на оплату таких послуг.

Згідно з ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Крім того, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Водночас, доказів у розумінні ст.76 ЦПК України щодо наявності підстав для примусового виселення відповідача, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР, як і для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно ст.405 ЦК України, а також достатніх доказів порушення прав позивачів на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю суду не надано та у судовому засіданні не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 258-268, 352-355 ЦПК України, ст.47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 116, 156, 157 ЖК УРСР, ст.ст.405, 406 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт серії КО №009013, виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 25.02.2002 року, місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, паспорт серії КО №774394, виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 11.02.2009 року, місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2;

відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, паспорт серії ЕО № 776193, виданий Снігурівським РВ УМВС України в Миколаївській області 28.12.1999 року, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3;

третя особа: ОСОБА_6, НОМЕР_4, виданий 05.01.2018 року, орган видачі - 5312, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5;

третя особа: ОСОБА_4, паспорт серії КО №057879, АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено;

третя особа: управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради, , адреса місцезнаходження: вул.Соборності, буд.36, м.Полтава.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2019 року.

Суддя Г.В. Андрієнко