ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6477/16 Номер провадження 22-ц/814/95/19Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участі відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2018 року

по справі за позовом виконуючого обов'язки головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи ОСОБА_3 до ОСОБА_4, головного редактора Інтернет-видання "Полтавщина" ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірною та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року виконуючий обов'язки головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, головного редактора Інтернет-видання "Полтавщина" ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірною та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію.В обгрунтування позовних вимог вказує, що 24 червня 2016 року на Інтернет виданні «Полтавщина було розміщено матеріали під назвою «ОСОБА_6: Голова Полтавської облради буде нести кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду». (http://poltava.to/news/38980/)»

У вказаній статті зокрема зазначено:

- «Наразі у МСЕК сидить пан ОСОБА_3, який збудував там корупційні потоки.»

- «Він там, як Полтавська народна республіка якась, Постанови Кабміну та Президента України не виконує, «оптимізує» структуру, лікарняні не виплачуються, допомога соціально незахищеним верствам не надається.»

- «Більше того ОСОБА_3 роздає вказівки, щоб мені у медзакладах не надавали допомоги.»

Вказані вище заяви ОСОБА_6 зробила особисто під диктофонний запис.

Поширена ОСОБА_4 негативна інформація про вчинення протиправних дій, зокрема вчинення дій, які містять у собі ознаки складу корупційних правопорушень, складу злочинів, передбачених чинним Кримінальним кодексом України є недостовірною.

При цьому позивач посилався на те, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення корупційних правопорушень не притягався.

Листом від 21 липня 2016 року вих. №6108/115/24/02-2016 слідчим управлінням ГУНП в Полтавській області було повідомлено про відсутність кримінальних проваджень щодо посадових осіб МСЕК за статтею 366 КК України службове підроблення.

Щодо тверджень ОСОБА_4 про те, що «ОСОБА_3 роздає вказівки, щоб мені у мед- закладах не надавали допомоги», зазначив, що до його посадових обов'язків не належить надання будь-яких вказівок медичним закладам.

Вважає вищезазначену поширену ОСОБА_4 інформацію негативною, недостовірною, такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділової репутації, а тому такою, що підлягає спростуванню.

З наведених підстав просив визнати негативною, недостовірною, такою, що порушує особисті немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, ОСОБА_3, як виконуючого обовязки головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи, інформацію, автором якої є особисто ОСОБА_4 (Україна. Полтавська область. Полтавський район, с. Розсошенці, вул. Пушкіна, 60) та яка поширена 24 червня 2016 року о 10:27 за Київським часом на сайті Інтернет видання "Полтавщина" в матеріалі під назвою: «ОСОБА_6: ГОЛОВА ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛРАДИ БУДЕ НЕСТИ КРИМІНАЛЬНУ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА НЕВИКОНАННЯ РІШЕННЯ СУДУ (http://poltava.to/news/38980/)», а саме в частині:

- «Наразі у МСЕК сидить пан ОСОБА_3, який збудував там корупційні потоки.»

- «Він там, як Полтавська народна республіка якась, Постанови Кабміну та Прези-дента України не виконує, «оптимізує» структуру, лікарняні не виплачуються, допомога соціально незахищеним верствам не надається.»

«Більше того роздає вказівки, щоб мені у медзакладах не надавали допомоги.».

Також просив зобов'язати ОСОБА_4 на наступний календарний день з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом особистого звернення до Інтернет - видання «Полтавщина» із заявою такого змісту:

«Я, ОСОБА_4, офіційно спростовую свої особисті заяви виголошені особисто мною під диктофонний запис для Інтернет - видання «Полтавщина», які були поширені 24 червня 2016 року о 10:27 за Київським часом на сайті Інтернет видання "Полтавщина в матеріалі під назвою: «ОСОБА_6: ГОЛОВА ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛРАДИ БУДЕ НЕСТИ КРИМІНАЛЬНУ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА НЕВИКОНАННЯ РІШЕННЯ СУДУ (http://poltava.to/news/38980/)», та які є недостовірними за своїм змістом, а саме в частині:

- «Наразі у МСЕК сидить пан ОСОБА_3, який збудував там корупційні потоки.»

- «Він там, як Полтавська народна республіка якась, Постанови Кабміну та Прези-дента України не виконує, «оптимізує» структуру, лікарняні не виплачуються, допомога соціально незахищеним верствам не надається.»

- «Більше того ОСОБА_3 роздає вказівки, щоб мені у медзакладах не надавали допомоги.» з подальшим оприлюдненням спростування на сайті Інтернет-видання «Полтав-щина» в день звернення ОСОБА_4 із заявою.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 грудня 2018 року про виправлення описки, у задоволенні позовної заяви виконуючого обов'язки головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване ним рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що у рішенні суду першої інстанції відсутні мотиви відхилення його аргументів щодо недостовірності поширеної відповідачем інформації.

Окрім цього, вважає, що вся інформація, у спростуванні якої йому відмовлено, не є оціночним судженням автора, його субєктивною думкою, районний суд, на його думку, взагалі не проаналізував поширену інформацію на предмет розрізнення оціночних суджень від тверджень про факти.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3, свій відзив надала ОСОБА_4, в якому, спростовуючи доводи апелянта, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що наведена в публікації інформація є оціночними судженнями, які не є предметом судового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

За нормами частини першої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими, у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в ін-шому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

За розясненнями, наведеними в п. 15 Пленуму Верховного Суду України №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширення інформації, що стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Нормами статті 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фак-тичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підля-гають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихо-соціальної особистості, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Колегія суддів враховує положення ч. 1 ст. 34 Конституції України та ч. 1 ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якими закріплено право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст.10 Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій, шокують або бентежать. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст. 19 (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986 року).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Згідно з п. п. 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За розясненнями, наведеними в п. 15 Пленуму Верховного Суду України №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірна інформація розуміється, як інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом встановлено, що позивач, обіймає посаду в.о. головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи (є публічною особою).

З наявних у матеріалів справи доказів встановлено, що керівництвом слідчого управління на запит в.о. головного лікаря Полтавського обласного центру МСЕК ОСОБА_3 повідомлено, що протягом 2015-2016 років досудове розслідування відносно посадових осіб Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи проводилось та 31 березня 2016 року слідчим управлінням ГУНП було спрямовано до суду кримінальне провадження за підозрою лікаря ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.

Крім того, в.о. головним лікарем обласного Центру МСЕ ОСОБА_3 був направлений лист за №1096 від 01 жовтня 2015 року головному лікарю 1-ої міської клінічної лікарні м. Полтави, в якому зазначено «У звязку з цим, по завершенню обстеження ОСОБА_4 прошу не направляти її на МСЕК, як було зазначено у нашому листі від 17 вересня 2015 року №1047, а інформувати обласний центр МСЕ для вирішення питання по суті».

З урахуванням наданих позивачем на обґрунтування своїх вимог доказів, та з огляду на виклад тексту оспорюваної позивачем інформації, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що інформація, поширена на сайті Інтернет-видання «Полтавщина» 24 червня 2016 року в матеріалі під назвою: «ОСОБА_6: ГОЛОВА ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛРАДИ БУДЕ НЕСТИ КРИМІНАЛЬНУ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА НЕВИКОНАННЯ РІШЕННЯ СУДУ» не містить фактів у розумінні та наведеному Законом України «Про інформацію» визначенні, а є по своєму змістовому навантаженню оціночними судженнями, що виключають по своїй природі доведення правдивості даної інформації. При цьому правильним є також висновок, що дані оціночні судження не містять тверджень, зазначених позивачем у позові.

З огляду на те, що позивач розцінює дані судження як такі, що порушують його честь та гідність, судом обґрунтовано зазначено про те, що стороною не вірно вибрано спосіб захисту, оскільки щодо оціночних суджень у розумінні Закону України «Про інформацію», норми якого є нормами прямої дії, визначено спосіб захисту виключно шляхом надання відповіді, а також у вигляді висловлювання власного тлумачення справи у тому ж самому ЗМІ, тим самим обґрунтовуючи безпідставність поширених стосовного нього суджень.

Дані висновки суду узгоджуються з положенням частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», якими визначено, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інфор-мації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Виходячи з наявних у справі доказів, зважаючи на характер спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що оспорювана позивачем інформація є оціночними судженнями, які не є предметом судового захисту, оскільки по своїй природі є думками, переконаннями, наданням критичної оцінки певних фактів і недоліків, які є висловлюванням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, та які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

За наведених обставин, оводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків місцевого суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кривчун Т.О.

ОСОБА_8