КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/7197/16-ц Головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
Провадження № 22-ц/824/5214/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» та ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки», третя особа - Комунальне некомерційне підприємство «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області, про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 6 січня 2004 року згідно строкового трудового договору вона працювала на посаді звукооператора служби звукозапису та відтворення Державного підприємства «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» (далі - ДП «НАТРД ім. Лесі Українки»). 2 червня 2010 року, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, вона звернулася за медичною допомогою до Броварської центральної районної лікарні Київської області (далі - Броварська ЦРЛ), де при обстеженні у неї було діагностовано лівосторонній катаральний гайморит та кісту правої гайморової пазухи, призначено амбулаторне лікування та заведено листок непрацездатності № 010782. 7 червня 2010 року їй зроблено операцію - пункцію гайморових пазух, продовжено термін лікування і листок непрацездатності по 12 червня 2010 року. 11 червня 2010 року її оглянуто лікарською комісією та продовжено до 15 червня 2010 року термін лікування та листок непрацездатності. 15 червня 2010 року лікарем проведено риноскопію носової порожнини та виявлено у неї набряк зліва та гній в пазухах у великій кількості, тому лікування та листок непрацездатності було продовжено до 22 червня 2010 року. Того ж дня вона повідомила лікаря, що у неї ще задовго до захворювання запланована дуже важлива поїздка за кордон, яку неможливо відмінити, на що лікар зазначила, що амбулаторний режим не обмежує свободу пересування пацієнта і якщо поїздка спрямована у південні краї до моря, то це, навпаки, сприятиме процесу її одужання, тому з урахуванням рекомендації лікаря вона не вагаючись поїхала за кордон. Після повернення в Україну, 22 червня 2010 року її направили на рентген обстеження, за результатами якого було встановлено, що хвороба ще не відступила, адже діагностовано двосторонній гайморит в стадії набухання, що підтверджується записами в медичній картці.

Позивач зазначала, що 23 червня 2010 року вона вийшла на роботу та здала свій листок непрацездатності начальнику служби звукозапису та відтворення, проте 2 липня 2010 року керівництво театру повідомило її, що наданий листок непрацездатності № 010782 визнаний таким, що продовжений з порушенням законодавства, тому буде вирішуватися питання щодо притягнення її до дисциплінарної відповідальності за відсутність на робочому місці без поважних причин у період з 17 по 22 червня 2010 року. З цього приводу нею були надані письмові пояснення з посиланнями на те, що вона дійсно хворіла, перебувала на лікарняному та у цей період виїжджала за кордон. Наказом ДП «НАТРД ім. Лесі Українки» від 5 липня 2010 року № 106-к її було звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни та відсутність на роботі у період з 17 по 22 червня 2010 року без поважних причин. З даного наказу вона дізналася, що 2 липня 2010 року її роботодавець отримав листа від Броварської ЦРЛ, у якому зазначено, що виданий їй листок непрацездатності за період з 16 по 22 червня 2010 року визнано необґрунтованим у зв'язку з тим, що він був продовжений за її відсутності. Того ж дня, 5 липня 2010 року, вона отримала трудову книжку. На той час позивач вважала рішення лікарні про анулювання листка непрацездатності та відповідно наказ відповідача про її звільнення з роботи законними, оскільки датою продовження лікарняного листка лікар поставила не з 15 червня 2010 року, коли вона була на прийомі, а з 16 червня 2010 року, тому у неї не було підстав для звернення до суду щодо захисту свого порушеного трудового права, зробивши для себе висновок, що «помилка лікаря» не тільки на операційному столі, може серйозно зашкодити людині.

24 грудня 2013 року при відвідуванні Броварської ЦРЛ позивач випадково виявила в записах своєї медичної картки, здійсненних у 2010 році стосовно її лікування, що лікар неналежно поставилася до ведення медичної документації, оскільки кожного разу у період з 3 по 22 червня 2010 року продовжувала листок непрацездатності без її присутності, при цьому на прийомі у лікаря вона була 11 червня 2010 року, а не 13 червня 2010 року, як записано у медичній картці. Також вона звернула увагу на виправлення, які містяться у медичній картці за період перебування на лікарняному у червні 2010 року, які викликали сумніви щодо правомірності анулювання листка непрацездатності № 010782, який став причиною її звільнення з роботи.

Позивач неодноразово зверталася до лікарні, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - Фонд соцстрахування) та відповідача із запитами щодо виданого їй листка непрацездатності № 010782. 15 листопада 2016 року вона отримала листа від Броварської ЦРЛ, з якого дізналася, що листок непрацездатності № 010782 до лікарні для внесення до нього змін не повертався, а відтак позивач вважає, що на момент її звільнення з роботи він був дійсним, будь-яких змін щодо його необґрунтованого продовження не містив, тому жодних підстав для її звільнення за прогул не було. Фондом соцстрахування перевірок, щодо необґрунтованості видачі їй листка непрацездатності № 010782, не проводилося та відсутнє рішення про відмову у призначенні їй матеріального забезпечення у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. При цьому, звільнення працівника з роботи за прогул можливо лише у випадку відсутності на роботі без поважних причин, у день виходу на роботу 23 червня 2010 року вона ще хворіла, адже їй було встановлено діагноз двосторонній гайморит в стадії набухання. Крім того, вказала, що відповідач ввів її в оману щодо анулювання листка непрацездатності, про що вона дізналася лише у 2016 році з відповіді Броварської ЦРЛ, тому строк звернення до суду нею пропущений з поважних причин.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 просила суд поновити їй пропущений з поважних причин строк звернення до суду з даним позовом та поновити її на роботі на раніше займаній посаді звукооператора служби звукозапису та відтворення ДП «НАТРД ім. Лесі Українки».

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогул у період її тимчасової непрацездатності відбулося з порушенням законодавства, тому позовні вимоги про поновлення позивача на роботі є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України.

У апеляційній скарзі ДП «НАТРД ім. Лесі Українки» просить змінити (скасувати) мотивувальну та резолютивну частину рішення, з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, ухваливши судове рішення про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю позовних вимог та у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що виходячи з нормативного тлумачення статей 36, 40 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу розірвання трудового договору з працівником з підстав, передбачених пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (прогул), а не у зв'язку з вирішенням лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров'я на підставі відповідної претензії Фонду соцстрахування щодо правильності/неправильності видачі громадянам листків непрацездатності, то на правовідносини, що виникли у даній справі, відносини відповідача з Фондом (чи іншою медичною страховою організацією) не поширюються, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув. В силу положень пункту 10 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, продовження лікування могло бути здійснене лікарською комісією лише за умови присутності та обстеження хворого на лікарській комісії у визначений лікарем день, а саме 17 червня 2010 року, однак у період з 16 по 21 червня 2010 року позивач перебувала за кордоном України, і таким чином не відбулося подовження дії листка непрацездатності з 17 червня 2010 року (дата призначеної лікарем явки для огляду та для наступного продовження дії лікарняного) по 22 червня 2010 року (дата візиту ОСОБА_4 до лікаря та закриття лікарняного). Вказане порушення режиму встановлено компетентним органом - Броварською ЦРЛ, а саме комісією, яка була утворена за рішенням головного лікаря 30 червня 2010 року для проведення службового розслідування у порядку передбаченому Положенням про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого Наказом МОЗ України від 9 квітня 2008 року № 189. Оскільки позивач з 17 по 22 червня 2010 року на лікуванні не перебувала, дія листка непрацездатності продовжена не була і на роботу вона не виходила без поважної причини, відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивача звільнено з роботи за прогул у період її тимчасової непрацездатності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду в оскарженій відповідачем частині.

Позивач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та юридично неспроможною, вказує, що висновки суду першої інстанції щодо незаконності її звільнення підтверджені письмовими доказами і не спростовуються доводами апеляційної скарги, зокрема у справі є беззаперечні докази, які вказують на те, що її лікарняний листок не піддавався змінам, не був скасований чи анульований ні в установлений законодавством порядок ні іншим способом, а є лише вказівка на наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності лікаря, яка ніби то порушила порядок ведення медичної документації. Крім того, на листку непрацездатності, як і в амбулаторній картці, не було навіть зроблено запису про порушення режиму лікування. Як свідчить медична документація (результати аналізів, висновки рентген обстеження) в період часу з 17 по 22 червня 2010 року, який указаний в наказі про звільнення, вона дійсно була хворою, тому не перебувала на роботі з поважних причин. Позивач вважає, що вимоги апелянта про зміну мотивувальної частини рішення і її скасування, а також зміну резолютивної частини рішення з вказівкою про відмову у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду, є юридично безграмотними та такими що не ґрунтуються на вимогах статей 265, 374 ЦПК України.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що копію наказу про звільнення вона не отримувала, як і не отримала повного розрахунку при звільненні, що підтверджено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року, яким стягнуто з відповідача на її користь невиплачену при звільненні заробітну плату. Також вказує, що суд не згадав про те, що загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. На момент звільнення позивач не знала, що її трудові права грубо порушуються, тому що відповідач свідомо ввів її в оману, повідомивши, що Броварська ЦРЛ анулювала частину листка непрацездатності з 16 по 22 червня 2010 року, через що у неї виникли прогули. Вважає, що суд першої інстанції спотворив факти і не вказав на головне, а саме те, що позивач дізналась про фальсифікацію прогулів та наказу про звільнення тільки 15 листопада 2016 року, після чого відразу, в місячний термін - 14 грудня 2016 року звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Подаючи попередню позовну заяву до Шевченківського районного суду м. Києва у листопаді 2015 року, вона не здогадувалась про те, що її листок непрацездатності не повертався відповідачем у 2010 році до лікарні для внесення до нього змін, хоча посадові особи лікарні просили про це у відповідача, а значить не був анульованим. Крім того, апелянт вказує, що вона не знала і не могла дізнатися ніяким чином раніше, що листок непрацездатності не повертався театром до лікарні для внесення до нього змін, і рішення (висновку) лікарської комісії про визнання листка непрацездатності необґрунтовано подовженим взагалі не існує. Позивач наполягає на тому, що у липні 2010 року вона не знала і не могла знати про те, що її листок непрацездатності не визнавався необґрунтовано подовженим та не був анульованим, а з моменту, коли вона почала підозрювати про незаконність свого звільнення та запитувати потрібну їй інформацію, відповідач і посадові особи лікарні всіляко перешкоджали тому, щоб вона її отримала. Вказує, що вона не звернулась у 2010 році до суду не внаслідок власної недбалості, як зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а тому що не знала про те, що листок непрацездатності не був анульованим, вважає, що про її порушене право вчасно не дізналася, тому що під час звільнення вона була свідомо введена відповідачем в оману.

У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_4 та її представник за довіреністю - ОСОБА_5 також зазначили, що суд першої інстанції не врахував посилання позову на те, що причини пропуску вище зазначеного строку є поважними, оскільки відповідач під час звільнення позивача свідомо ввів її в оману, повідомивши, що листок непрацездатності продовжений з порушенням закону, що підтверджується наказом про звільнення, тому вона і не зверталась до суду з позовом в передбачений законом строк, адже дійсно вважала, що лікарняний було анульовано. Поновлення строків звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою частиною механізму реалізації права на судовий захист і є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Вони переконані, що зовсім не просто для відчіпного в статті 234 КЗпП України законодавець закріпив право на поновлення пропущених з поважних причин строків, установлених в статті 233 цього кодексу, а саме для таких випадків, щоб можна було викрити обман, а потім відновити справедливість.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду в оскарженій позивачем частині.

На обґрунтування своїх вимог вказав, що початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Також вказує, що судом вірно встановлено, що позивач отримала розрахунок та трудову книжку в день звільнення, тобто 5 липня 2010 року. З наказом вона була ознайомлена у той же день, про що свідчить її підпис в книзі наказів, і копія наказу їй була вручена. Отже, інформація про звільнення була належним чином доведена до позивача та була їй достеменно відома. Проте з позовом вона звернулася до суду у грудні 2016 року, тобто більше як через шість років з моменту спливу, визначеного законом, місячного строку. Посилання позивача на те, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права раніше є безпідставним, оскільки ще одним підтвердженням безпричинного пропуску строку на звернення до суду є її звернення до суду з іншим позовом, який був залишений без розгляду через неодноразову неявку позивача в судові засідання. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач не підтвердила належними доказами той факт, що вона не знала та не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин 1 - 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 6 січня 2004 року на підставі наказу № 02-к ОСОБА_4 зарахована на умовах строкового договору до служби звукозапису та відтворення ДП «НАТРД ім. Лесі Українки» до закінчення театрального сезону 2003/2004 років.

Наказом № 109 від 1 липня 2004 року дію вказаного трудового договору було продовжено з 16 липня 2004 року на невизначений строк зі збереженням посади, що також підтверджується записами у трудовій книжці позивача.

5 липня 2010 року наказом ДП «НАТРД ім. Лесі Українки» № 106-к ОСОБА_4 за порушення трудової дисципліни та відсутність на роботі з 17 по 22 червня 2010 року без поважних причин звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (за прогул).

Із даного наказу вбачається, що профспілковий комітет театру протоколом № 25 від 3 липня 2010 року дав свою згоду на звільнення ОСОБА_4 за прогул без поважних причин.

Позивач вважає своє звільнення з роботи за порушення трудової дисципліни та відсутність на роботі з 17 по 22 червня 2010 року без поважних причин незаконним, оскільки у даний період вона знаходилась на лікарняному, що підтверджує листок непрацездатності, який відповідач вважає виданим необґрунтовано.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім'ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв'язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров'я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров'я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Статтею 149 КЗпП України передбачено порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Перш ніж винести працівникові догану чи звільнити його з роботи роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого ним дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення.

При цьому, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Перевіряючи наявність правових підстав для застосування до ОСОБА_4 такого дисциплінарного стягнення як звільнення з роботи за порушення трудової дисципліни та відсутність на роботі у період з 17 по 22 червня 2010 року без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції установив наступне.

2 червня 2010 року позивач звернулася до Броварської ЦРЛ та їй було встановлено діагноз лівосторонній катаральний гайморит та кісту правої гайморової пазухи, у зв'язку з чим призначено амбулаторне лікування та заведено листок непрацездатності № 010782.

7 червня 2010 року позивачу зроблена операція - пункція гайморових пазух та продовжено термін лікування та листок непрацездатності по 12 червня 2010 року.

11 червня 2010 року позивач була оглянута лікарською комісією та їй продовжено термін лікування та листок непрацездатності до 17 червня 2010 року.

15 червня 2010 року лікарем проведено риноскопію носової порожнини та виявлено набряк зліва та гній у пазухах у великій кількості. На основі результатів риноскопії, аналізів крові та сечі, у позивача діагностовано загострення хронічного одонтогенного гнійного верхньощелепного синуситу, тому продовжено лікування та лікарняний листок до 22 червня 2010 року.

22 червня 2010 року позивачу встановлено діагноз двосторонній гайморит у стадії набухання.

Вказані обставини підтверджується записами в медичній картці амбулаторного хворого ОСОБА_4

Із матеріалів справи вбачається, що службовою запискою від 17 червня 2010 року начальник служби звукозапису ОСОБА_6 повідомив генерального директора - художнього керівника ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_4, яка працює на посаді звукооператора, перебуває з 3 червня 2010 року на лікарняному, декілька разів вона відпрошувалася у нього в закордонну поїздку з 16 червня 2010 року, однак дозволу на це вона не отримала. 17 червня 2010 року позивач повідомила його смс-повідомленням про те, що лікарняний листок їй продовжено до 22 червня 2010 року, після чого зв'язок з нею припинився.

Актами від 18, 19, 20, 22, 23 червня 2010 року, складеними працівниками ДП «НАТРД ім. Лесі Українки», а саме: начальником служби звукозапису та відтворення ОСОБА_6, звукорежисером вищої категорії служби звукозапису та відтворення ОСОБА_8, членом первинної профспілкової організації театру ОСОБА_9, встановлено, що 17, 18, 19, 20, 21 та 22 червня 2010 року звукооператор служби звукозапису та відтворення ОСОБА_4 була відсутня на роботі.

24 червня 2010 року начальник служби звукозапису ОСОБА_6 звернувся до генерального директора - художнього керівника ОСОБА_7 зі службовою запискою щодо перевірки виданого ОСОБА_4 листка непрацездатності.

2 липня 2010 року позивач надала на ім'я генерального директора - художнього керівника ОСОБА_7 пояснення щодо перебування її на лікарняному у період з 3 по 22 червня 2010 року, у яких вона підтвердила факт її виїзду за кордон у період перебування на лікарняному. Вказувала на те, що повідомляла заступника генерального директора ОСОБА_10 про те, що у неї заздалегідь до лікарняного була спланована поїздка за кордон та бажала написати заяву про відпустку за власний рахунок, на що отримала відповідь, що оскільки вона на лікарняному, то писати нічого не потрібно.

На запит ДП «НАТРД ім. Лесі Українки» від 29 червня 2010 року № 362 щодо видачі листка непрацездатності ОСОБА_4 30 червня 2010 року від Броварської ЦРЛ надійшла відповідь, з якої вбачається, що комісією було проведено службове розслідування щодо видачі лікарняного листка № 010782, за результатами якого комісія дійшла висновку, що цей листок непрацездатності лікар продовжила наперед без хворої ОСОБА_4 Із 18 по 22 червня 2010 року хворою порушено режим лікування, а листок непрацездатності з 16 по 22 червня 2010 року видано необґрунтовано. Крім того, Броварська ЦРЛ просила повернути цей лист непрацездатності для його оформлення згідно з чинним законодавством. Лікарю за порушення інструкцій та наказів, що регламентують правила видачі лікарняних листів головним лікарем оголошено догану.

15 листопада 2016 року на запит ОСОБА_4 Броварською ЦРЛ надано відповідь, згідно якої листок непрацездатності № 010782 до лікарні не повертався.

Отже, основною підставою звільнення позивача з роботи за відсутність на роботі без поважних причин у період з 17 по 22 червня 2010 року є необґрунтовано виданий, на думку відповідача, листок непрацездатності за вказаний період.

Так, умовою підтвердження тимчасової непрацездатності в Україні, яка надає право на допомогу по тимчасовій непрацездатності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18 січня 2001 року № 2240-III (далі - Закон № 2240), є наявність належним чином оформленого лікарняного листа або іншого документа, що засвідчує тимчасову непрацездатність.

Відповідно до частини 3 статті 50 Закону № 2240 рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб).

Комісія із соціального страхування підприємства має право звертатися за необхідності до робочих органів відділень Фонду щодо перевірки правильності видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам підприємства відповідно до абзацу 4 пункту 2.1 Положення про комісію (уповноваженого) підприємства, установи, організації із загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 23 червня 2008 року № 25 (далі -Положення про комісію).

Згідно зі статтею 28 Закону № 2240 Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, як страховик, має право здійснювати перевірку обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам.

Пунктом 8.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року № 455 (далі - Інструкція № 455) передбачено, що контроль за виконанням цієї Інструкції закладами охорони здоров'я усіх відомств здійснюють у межах своєї компетенції Міністерство охорони здоров'я України, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, профспілки та їх об'єднання.

Положенням про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'яУкраїни від 9 квітня 2008 року № 189 (далі - Положення), передбачено здійснення контролю за належним виконанням обов'язків з організації та контролю якості експертизи тимчасової непрацездатності (далі - ЕТН) спеціалістами, відповідальними за ЕТН, у закладах охорони здоров'я з боку відповідальної особи з ЕТН Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров'я обласних, Севастопольської міської державної адміністрації та Головного управління охорони здоров'я Київської міської державної адміністрації.

Згідно із пунктом 1.3 цього Положення тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Відповідно до частини 1 статті 51 Закону № 2240 підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Якщо за результатами перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності фахівцями Фонду або відповідальними за ЕТН органів охорони здоров'я будуть зроблені висновки про порушення встановленого порядку видачі листків непрацездатності, то комісія із соціального страхування підприємства має право прийняти рішення про відмову в призначенні матеріального забезпечення (допомоги по тимчасовій непрацездатності) відповідно до абзацу 2 пункту 2.2 та пункту 3.1.1 Положення про комісію.

Підстави для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності також визначені статтею 36 Закону № 2240.

Питання порядку звернення підприємства до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності регулюється Законом України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР та іншими актами законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Відповідно до пунктів 8.2 Інструкції № 455 та 3.4 Положення відповідальними за стан організації та якості ЕТН є керівники закладів охорони здоров'я незалежно від форм власності.

Відповідно до пункту 8.3 Інструкції № 455 за порушення порядку видачі та заповнення документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, лікарі несуть відповідальність згідно із законодавством України.

Керівники закладів охорони здоров'я видають накази і надають розпорядження стосовно організації ЕТН у закладі охорони здоров'я та контролюють їх виконання.

Згідно зі статті 28 Закону № 2240 фахівці Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності мають право здійснювати перевірку обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам.

Крім того, Інструкцією № 455 передбачено, що контроль за правильністю видачі (продовження) листків непрацездатності здійснюють у межах своєї компетенції Міністерство охорони здоров'я України, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, профспілки та їх об'єднання; Положенням передбачено здійснення контролю за дотриманням чинного законодавства при організації та проведенні ЕТН з боку відповідальних осіб з ЕТН органів охорони здоров'я.

Законом передбачена відповідна процедура перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності, а також можливі наслідки порушення встановленого порядку їх видачі, тобто встановлений особливий порядок позасудового врегулювання даного питання. Питання щодо видачі та продовження листків непрацездатності врегульовано спеціальним законодавством.

Аналіз змісту вказаних нормативних актів дає підстави для висновку, що питання правильності видачі громадянам листків непрацездатності вирішує лікарсько-консультативна комісія закладу охорони здоров'я на підставі відповідної претензії Фонду соціального страхування чи медичної страхової організації, за результатами розгляду якого лікарсько-консультативна комісія приймає відповідне рішення, в тому числі про надання керівнику закладу охорони здоров'я пропозиції про накладання дисциплінарних стягнень на лікарів.

Із листа виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соцстрахування за № 1136-08 від 20 квітня 2015 року вбачається, що ДП «НАТРД ім. Лесі Українки» із заявою про перевірку виданого ОСОБА_4 листка непрацездатності не зверталося, за результатами детального вивчення архівної документації відділу експертизи тимчасової непрацездатності та якості медичних послуг встановлено, що перевірка по вказаному вище листку непрацездатності № 010782 у період за червень - липень 2010 року не проводилася.

Згідно із довідкою від 30 липня 2015 року про результати перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності № 010782 позивачу у Броварській ЦРЛ, складеної головним спеціалістом відділу експертизи тимчасової непрацездатності та якості медичних послуг ОСОБА_11, за наслідками перевірки зробити експертний висновок щодо факту обґрунтованості видачі ОСОБА_4 листа непрацездатності № 010782 неможливо, у зв'язку з відсутністю в Броварській ЦРЛ медичної документації за період з 3 по 22 червня 2010 року у зв'язку із закінченням термінів зберігання.

У свою чергу відповідач, посилаючись на необґрунтовану видачу ОСОБА_4 листка непрацездатності у період з 16 по 22 червня 2010 року, не надав суду доказів, що Фонд соцстрахування звертався із відповідною претензією до Броварської ЦРЛ, за результатами розгляду якої лікарсько-консультативна комісія лікарні прийняла рішення щодо незаконності видачі ОСОБА_4 листка непрацездатності у період з 16 по 22 червня 2010 року.

Матеріалами справи також встановлено, що 3 червня 2010 року ОСОБА_4 на ім'я генерального директора - художнього керівника ОСОБА_7 подавала заяву, у якій просила утримати із її заробітної плати грошові кошти, отримані нею за період тимчасової непрацездатності.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ДП «НАТРД ім. Лесі Українки», третя особа - Броварська ЦРЛ про стягнення невиплаченої заробітної плати встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_4 було утримано суму в розмірі 1 458 грн. 24 коп. із заробітної плати в якості оплати лікарняного за рахунок соцстраху.

Указаним судовим рішенням також встановлено, що у червні 2010 року ОСОБА_4 за перші п'ять днів її тимчасової непрацездатності нараховано та виплачено грошові кошти в розмірі 1 215 грн. за рахунок коштів підприємства, а за інші 13 днів її тимчасової непрацездатності, у тому числі в період з 16 по 22 червня 2010 року, нараховано та виплачено грошові кошти в розмірі 3 159 грн. 52 коп. за рахунок Фонду соцстрахування. Позивачу були виплачені грошові кошти в розмірі 1 458 грн. 24 коп. за період її тимчасової непрацездатності з 16 по 22 червня 2010 року за рахунок коштів Фонду соцстрахування, а не за рахунок коштів підприємства.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлено обов'язок доказування і подання доказів, а також підстави звільнення від доказування.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що кошти сплачені у період з 16 по 22 червня 2010 року позивач отримала від Фонду соцстрахування, на якого покладено перевірку виплат обґрунтованості матеріального забезпечення застрахованих осіб у період їх непрацездатності.

Будь-яких доказів того, що Фонд соцстрахування звертався до ОСОБА_4 про повернення отриманого нею грошового забезпечення за період з 16 по 22 червня 2010 року у зв'язку з необґрунтованістю такої виплати, відповідач суду не надав.

Таким чином суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що відповідач не скористався своїм правом щодо перевірки правильності видачі документів, які є підставою для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, у даному випадку листка непрацездатності, виданого на ім'я ОСОБА_4, та до Фонду соцстрахування не звернувся.

Неповернення листка непрацездатності до Броварської ЦРЛ для належного його оформлення, невитребування у позивача безпідставно отриманих грошових коштів, як вважає відповідач на підставі необґрунтованого листка непрацездатності, свідчить про відсутність позивача у вказаний період на робочому місці у зв'язку з її тимчасовою втратою працездатності.

Конституція України гарантує кожному право на охорону здоров'я. Тобто, кожний громадянин України, так само, як і іноземець або особа без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на охорону її здоров'я. Охорона здоров'я забезпечується системною діяльністю державних та інших організацій, передбаченою Конституцією України та законом (стаття 283 ЦК України). Права кожного на охорону здоров'я визначаються статтею 6 Основ законодавства України про охорону здоров'я. Ці права включають, зокрема, життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров'я людини; безпечне для життя і здоров'я навколишнє природне середовище; санітарно-епідемічне благополуччя території і населеного пункту, де він проживає; безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку.

Відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 4 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю.

Колегія суддів погоджується з позицією суду про те, що перебування ОСОБА_4 за кордоном у період її перебування на амбулаторному лікуванні з 16 по 22 червня 2010 року не свідчить про відсутність у неї тимчасової непрацездатності та може в свою чергу свідчити лише про недотримання нею певного режиму лікування, встановленого лікарем. Притягнення лікаря до відповідальності та визнання листка непрацездатності необґрунтовано виданим не може спростовувати факт хвороби позивача, оскільки з медичної картки ОСОБА_4 вбачається, що станом на 22 червня 2010 року їй було встановлено діагноз двосторонній гайморит в стадії набухання.

З урахуванням положень КЗпП України у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, однак факт хвороби та перебування ОСОБА_4 на амбулаторному лікуванні, тобто в стані тимчасової непрацездатності, у період з 16 по 22 червня 2010 року не спростований відповідачем, тому зазначені обставини перешкоджали їй вийти на роботу у вказаний період.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши норми права, дійшов обгрунтованого висновку про наявність усіх підстав вважати, що звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогул у період її тимчасової непрацездатності відбулося з порушенням законодавства, тому позовні вимоги про поновлення позивача на роботі є обґрунтованими.

Посилання відповідача на те, що у випадку із ОСОБА_4, причиною її відсутності на роботі (прогулу) була не хвороба, яка унеможливлювала виконання нею трудових обов'язків, що вимагає належного засвідчення стану здоров'я медичним закладом, а саме запланована заздалегідь закордонна поїздка, висновків суду першої інстанції не спростовують.

У матеріалах справи наявні достатні докази того, що листок непрацездатності позивача не піддавався змінам, не був скасований чи анульований в установлений законодавством порядку. Сторонами не заперечувалося того факту, що на листку непрацездатності, як і в амбулаторній картці позивача, не було зроблено запису про порушення режиму лікування. Як свідчить медична документація (результати аналізів, висновки рентген обстеження) в період часу з 17 по 22 червня 2010 року, який указаний в наказі про звільнення, позивач була хворою, тому не перебувала на роботі з поважних причин. Суд врахував, що у період перебування на лікарняному ОСОБА_4 зверталася до керівництва ДП «НАТРД ім. Лесі Українки» із відповідною заявою про надання їй відпустки за власний рахунок, проте їй у цьому було відмовлено із посиланням на перебування позивача на лікарняному.

Разом з тим, відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

- вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

- розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

- розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено з роботи 5 липня 2010 року, цього ж дня вона була ознайомлена з відповідним наказом № 106-к, отримала трудову книжку та розрахунок при звільненні, а до суду з позовом ОСОБА_4 звернулася 14 грудня 2016 року, тобто з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду з даним позовом (через шість років і п'ять місяців).

Пропуск строку звернення до суду з поважних причин позивач мотивувала тим, що про порушення своїх трудових прав вона дізналася лише 15 листопада 2016 року при отриманні листа з Броварської ЦРЛ, в якому зазначалося, що листок непрацездатності, який виданий їй за період з 16 по 22 червня 2010 року до лікарні не повертався та будь-які зміни до нього не вносилися.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 у зв'язку з пропуском строку звернення до суду з даним позовом, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не навела поважних причин пропуску строку, оскільки будь-яких перешкод звернутися до суду за захистом порушеного права у місячний термін у неї не було, а посилання з приводу того, що відповідач під час звільнення свідомо ввів її в оману, повідомивши, що листок непрацездатності продовжений з порушенням закону не ґрунтуються на доказах у справі та є безпідставними з огляду на те, що у позивача існувала можливість при належній турботливості та обачності при звільненні отримати всю необхідну їй інформацію та документи, на підставі яких воно проводилося, а як наслідок захистити свої права, свободи та інтереси.

Крім того, суд установив, що у листопаді 2015 року ОСОБА_4 зверталася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ДП «НАТРД ім. Лесі Українки», треті особи: Профспілковий комітет ДП «НАТРД ім. Лесі Українки», Броварська ЦРЛ, Фонд соцстрахування, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, анулювання запису про прогул в трудовій книжці, виплату утриманих коштів за дні перебування на лікарняному, компенсації за весь час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди та індексації всіх грошових коштів, проте ухвалою суду від 28 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 серпня 2016 року, зазначену позовну заяву залишено без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання (справа № 761/35009/15-ц), що вказує на обізнаність позивача про порушення її трудових прав.

Отже, висновок суду про те, що встановлений частиною 1 статті 233 КЗпП України місячний строк пропущений позивачем без поважних причин, внаслідок своєї власної недбалості, є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що копію наказу про звільнення позивач не отримувала, як і не отримала повного розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними у справі доказами, зокрема: змістом самого наказу про звільнення та рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2018 року, якими позивачу було відмовлено у задоволенні позову до ДП «НАТРД ім. Лесі Українки» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (справа № 361/6351/17).

Окрім того, початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі є як день вручення наказу про звільнення так і день видачі трудової книжки, в залежності від обставин справи.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

К.П. Приходько