ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 279/1419/17

провадження № 61-1402 св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Коростенський завод залізобетонних шпал»,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Коростенський завод залізобетонних шпал» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2018 року в складі судді Невмержицької О. А. та на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року в складі колегії суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним і скасувати наказ ПрАТ «Коростенський завод залізобетонних шпал» від 20 березня 2017 року № 121-ОС про звільнення її з роботи та поновити її на роботі, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 20 березня 2017 року по день фактичного поновлення на роботі та 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона працювала на посаді економіста з договірних та претензійних робіт ІІ категорії відділу матеріально-технічного постачання та збуту ПрАТ «Коростенський завод ЗБШ», з якої, не зважаючи на вагітність, була звільнена 20 березня 2017 року в зв`язку зі зміною умов праці.

Уважає, що була звільнена незаконно, оскільки зміна умов праці на підприємстві не проводилася, жодних усних чи письмових повідомлень, наказів про зміну умов праці не отримувала, а 31 січня 2017 року їй запропонували посаду майстра виробничої дільниці ОФБЦ, яка не відповідає її професії та спеціальності.

Зазначає, що на підприємстві проводилася процедура скорочення чисельності працівників, її посаду скоротили, однак звільнили на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, а дозвіл на її звільнення профспілковим комітетом підприємства наданий за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2018 року позов задоволено частково:

- визнано незаконним і скасовано наказ ПрАТ «Коростенський завод залізобетонних шпал» від 20 березня 2017 року № 121-ОС року про звільнення ОСОБА_2 , на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України;

- поновлено ОСОБА_2 на посаді економіста з договірних та претензійних робіт ІІ категорії відділу матеріально-технічного постачання і збуту на підприємстві ПрАТ «Коростенський завод залізобетонних шпал»;

- стягнуто з ПрАТ «Коростенський завод залізобетонних шпал» на користь ОСОБА_2 92 840,48 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 15 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_2 із займаної посади здійснене роботодавцем із порушенням передбаченого законом порядку.

Частково задовольняючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував ступінь завданих позивачеві душевних страждань.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ПрАТ «Коростенський завод залізобетонних шпал» залишено без задоволення, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що підстав для звільнення ОСОБА_2 на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України в роботодавця не було, її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства; суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

29 грудня 2018 року ПрАТ «Коростенський завод залізобетонних шпал» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі та зупинено виконання рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2018 року, залишеного без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, що не стосується негайного виконання, та стягнення моральної шкоди, до завершення розгляду касаційної скарги.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заперечення на касаційну скаргу

Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 04 квітня 2008 року ОСОБА_2 займала посаду економіста з договірних та претензійних робіт ІІ категорії відділу матеріально-технічного постачання та збуту ПрАТ «Коростенський завод залізобетонних шпал».

Наказом ПрАТ «Коростенський завод залізобетонних шпал» від 05 грудня 2016 року № 169 «Про зміни в організації виробництва й праці та звільнення працівників» вирішено скоротити, зокрема, посаду економіста з договірних і претензійних робіт ІІ категорії відділу матеріально-технічного постачання та збуту, яку займає ОСОБА_2 . Затверджено новий штатний розпис на 2017 рік.

05 грудня 2016 року ОСОБА_2 повідомлено про скорочення її посади відповідно до зазначеного наказу та роз`яснено працівнику зміст і вимоги пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_2 відмовилася ознайомлюватися з наказом, про що складений відповідний акт.

25 січня 2017 року ОСОБА_2 повідомила роботодавця, що вона вагітна.

31 січня 2017 року ОСОБА_2 запропонована посада майстра зміни ОФБЦ, від якої вона відмовилася.

20 березня 2017 року позивачеві повторно запропонована вказана посада, від якої ОСОБА_2 відмовилася.

Протоколом профспілкового комітету ПрАТ від 20 березня 2017 року надана згода на звільнення ОСОБА_2 із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті40 КЗпП України.

Наказом від 20 березня 2017 року № 121-ОС ОСОБА_2 звільнена з займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України в зв`язку з відмовою працівника при зміні умов праці.

Під час розгляду справи судом першої інстанції наказом від 23 червня 2017 року № 125 внесені зміни до наказу від 20 березня 2017 року № 121-ОС та зазначено підставу звільнення - пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, в зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці.

Висновком ЛКК Коростенської міської лікарні від 20 березня 2017 року № 451 підтверджується вагітність ОСОБА_2 станом на дату звільнення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення, зокрема, вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Правильно встановивши на підставі належних і допустимих доказів обставини, які мають значення для вирішення даного спору по суті, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснене роботодавцем із порушенням вимог закону, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення на роботі.

Відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки незаконним звільненням позивачеві була завдана моральна шкода, правильним є також висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що з урахуванням ступеня завданих душевних страждань наявні правові підстави для часткового задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовоми рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Коростенський завод залізобетонних шпал» залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2018 року, залишеного без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, що не стосується негайного виконання, та стягнення моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук