Постанова

Іменем України

21 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 219/374/17

провадження № 61-34364св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне підприємство «Житловик»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного підприємства «Житловик» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року у складі судді: Кривошапко І. О. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Осипчук О. В., Мальованого Ю. М., Соломахи Л. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ПП «Житловик» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працювала у ПП «Житловик» на посаді головного бухгалтера. 29 липня 2016 року позивач була звільнена відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП. На час її звільнення у ПП «Житловик» існувала заборгованість по виплаті їй заробітної плати за період з червня по липень 2016 року у сумі 7 788,64 грн. Розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено відповідачем лише 29 грудня 2016 року.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути з ПП «Житловик»:

середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 01 серпня 2016 року по 28 грудня 2016 року у розмірі 25 428,34 грн;

компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року у складі судді Любчика О. В. позов ОСОБА_1 до ПП «Житловик» у частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про залишення позову у частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн без розгляду, тому на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали), позовні вимоги у зазначеній частині підлягають залишенню без розгляду.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПП «Житловик» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 серпня 2016 року по 28 грудня 2016 року включно у сумі 27 567,54 грн за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на день звільнення ОСОБА_1 ПП «Житловик» не виплачена заборгованість по заробітній платі за червень-липень 2016 року. Тому на підставі статей 116, 117 КЗпП на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2016 року по 28 грудня 2016 року.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Житловик» відхилено. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення середнього заробітку згідно статей 116, 117 КЗпП, а також визнав правильним розрахунок середнього заробітку, наведений судом першої інстанції.

При відхиленні доводів апеляційної скарги, що позивачем пропущено строку звернення до суду апеляційний суд вказав, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16. Остаточний розрахунок із позивачем відповідач провів 29 грудня 2016 року, перерахувавши на її картку залишок заборгованості по заробітній платі у сумі 4 463,17 грн, а із позовом ОСОБА_1 звернулася 18 січня 2017 року, тому позивачем не було пропущено строк звернення до суду.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ПП «Житловик» звернулося із касаційною скаргою на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому посилалося на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач пропустила строки звернення до суду, визначені статтею 233 КЗпП, оскільки була звільнена 29 липня 2016 року, а із позовом звернулася у січні 2017 року. Суди неправильно застосували постанову КМ України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та розрахували суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки сума повинна становити 19 032,18 грн. Суди проігноровали клопотання про призначення судової бухгалтерської експертизи. Вказує, що заборгованість по заробітній платі позивачу була остаточно виплачена наприкінці грудня 2016 року після отримання компенсації ПП «Житловик» вартості своїх послуг у формі субсидії.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржені рішення без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що суди правильно застосували статтю 233 КЗпП та обґрунтовано стягнули середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, зупинено виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно наказу № 94-к від 29 липня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу у ПП «Житловик» по строковому трудовому договору з 17 травня 2016 року на посаду головного бухгалтера.

З 29 липня 2016 року її було звільнено наказом № 94-к від 29 липня 2016 року за закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП, проте остаточний розрахунок по заробітній платі за червень-липень 2016 року було проведено лише 29 грудня 2016 року.

Згідно частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц зроблено висновок, що відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

За таких обставин суди обґрунтовано визначили розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача.

Аргумент касаційної скарги про те, що позивач пропустила строки звернення до суду, визначені статтею 233 КЗпП, оскільки була звільнена 29 липня 2016 року, а із позовом звернулася у січні 2017 року, колегія суддів відхиляє.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що статтею 233 КЗпП України вказано, що «працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку».

Апеляційний суд встановив, що остаточний розрахунок із позивачем відповідач провів 29 грудня 2016 року, перерахувавши на її картку залишок заборгованості по заробітній платі у сумі 4 463,17 грн, а із позовом ОСОБА_1 звернулася 18 січня 2017 року. За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивачем не було пропущено строк звернення до суду.

Посилання ПП «Житловик» на те, що суди проігнорували клопотання про призначення судової бухгалтерської експертизи, спростовується матеріалами справи, оскільки ухвалою апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2017 року у задоволенні клопотання ПП «Житловик» про призначення судово-бухгалтерської експертизи відмовлено у зв`язку із тим, що відповідь на питання, поставлені у клопотанні, не потребує спеціальних знань у галузі бухгалтерського обліку та економіки, а є правовими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, поновити виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2017 року, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Житловик» залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков