Справа № 715/1759/19
Провадження № 2/715/684/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року смт. Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Григорчака Ю.П.

секретаря судового засідання Ткач О.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 .

відповідачка ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачкою вони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_1 . Вже більше трьох років вони як сім`я не проживають. Він за рішенням суду сплачує аліменти на утримання дітей, крім того, періодично купує необхідні для їхнього розвитку речі, практично кожні вихідні намагається їхати з дітьми на різноманітні розважальні атракціони та прогулянки на природі. Незважаючи на вищевказане, відповідачка забороняла йому відвідувати дітей, а тому він був змушений був звернутися до органу опіки та піклування із заявою про визначення його участі у вихованні дітей. Згідно розпорядження органу опіки та піклування його участь у вихованні дітей визначено та п.2 вказаного розпорядження зазначено, що відповідачка не повинна чинити перешкоди батькові у спілкуванні та вихованні їхній малолітніх дітей. Однак, відповідачка всупереч вказаному розпорядженню та рішенню комісії порушує вищезазначені приписи та забороняє йому проводити час із дітьми, мотивуючи свою заборону різними суб`єктивними причинами. Він є сумлінним батьком, виховав 14 дітей і їх внуків в максимально комфортних для їх розитку умовах. На даний час він має змогу виїхати з дітьми за кордон, виїжджати він планує на власному транспорті, а тому по дорозі до Німеччини він хотів би показати дітям країни Шенгенської зони, все це він робить з метою їх оздоровлення та загального розвитку дітей, однак відповідачка не надає йому дозвілу на виїзд дітей за кордон в добровільному порядку. Зважаючи на вищевикладене, просить суд надати йому дозвіл на виїзд для оздоровлення у його супроводі неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до країн Євросоюзу та країн Шенгенської зони в період осінніх, зимових та літніх канікул, на строк, що не перевищує 1 місяць, без заяви про згоду на виїзд та супроводу матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

23 серпня 2019 року ухвалою Глибоцького районного суду відкрито провадження по даній справі.

12.09.2019 року від ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позов, в якому остання вказала, що дійсно позивач допомагає їй утримувати дітей. Крім аліментів він допомагає їй матеріально, проводить час з дітьми. Однак, 29.06.2019 року позивач черговий раз взявши дітей до себе на відпочинок, відмовив їм у позаплановому поверненні до мами, а саме коли діти просилися додому, він сказав, що, не зважаючи на їхнє бажання піти до мами, вони залишаться з ним. Вона просила позивача, щоб він привіз дітей додому, однак він відповів їй, щоб вона сама приїхала і забрала їх, знаючи при цьому, що в неї немає свого транспорту. По - друге, заявляючи вимоги про виїзд дітей за кордон, він повинен визначити часові рамки такого виїзду, а також країну перебування. Зважаючи на вищевикладене, просить суд відмовити у задоволені позову.

07.10.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

07.10.2019 року позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд надати йому дозвіл на виїзд для оздоровлення у його супроводі неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за межі України до Румунії, Угорщини, Польщі та до Німеччини в м. Шьоненберг АДРЕСА_1 , в період з 15.06.2020 року по 15.07.2020 року, без заяви про згоду на виїзд та супроводу матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі і надали свої пояснення, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовних вимог не визнали, вказували на те, що у задоволенні позову слід відмовити, так як діти тривалий час будуть перебувати без матері, що може бути для них стресом, а вона - ОСОБА_3 не надає нотаріальної згоди на виїзд дітей в супроводі батька, оскільки не довіряє позивачу.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили суду, що протягом тривалого часу знають позивача як дбайливого батька, який належним чином займається вихованням всіх своїх 14 дітей, здатний забезпечувати їх належний фізичний та психічний розвиток, а також матеріально підтримувати їх.

Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі одного з батьків, який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На зазначене звертає увагу і Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року № 14-244цс18.

Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 4 ЗУ «Про охорону дитинства» система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає визначення основних правових, економічних, організаційних, культурних та соціальних засад щодо охорони дитинства, удосконалення законодавства про правовий і соціальний захист дітей, приведення його у відповідність з міжнародними правовими нормами у цій сфері; забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності.

Згідно статті 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2019 року. Під час шлюбу у них народилися діти - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтвами про народження дітей, які є в матеріалах справи.

Як вбачається з рішення №2 Комісії з питань захисту прав дитини при Глибоцькій РДА від 25.06.2019 року, наявних в матеріалах справи листа та скарг позивача ОСОБА_1 , між сторонами існує спір щодо порядку та способів участі кожного з батьків у вихованні дітей.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 травня 2019 року та довідкою-розрахунком у виконавчому провадженні №59455732 підвтерджується, що з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей та заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї та характеристики ОСОБА_1 , останній позитивно характеризується за місцем проживання та його матеріально-побутові умови є задовільними.

Відповідно до медичних довідок про стан здоров`я дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , останні мають певні неврологічні захворювання.

В матеріалах справи мітситься запрошення позивача разом з дітьми від громадянина ОСОБА_11 , жителя АДРЕСА_1 .

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Інофрмацією Петричанського навчально-виховного комплексу Сучевенської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 24 жовтня 2019 року підтверджується здійснення належного виховання та участь в житті дітей як батьком, так і матір`ю. При цьому суд відхиляє положення даного документу щодо можливості психологічної травми дітей внаслідок виїзду за кордон, оскільки такі висновки виходять за межі компетенції та професійних знань осіб, які підписали вказану вище інформацію.

Як вбачається з довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 є власником коштів на депозитному рахунку у вказаному банку в сумі 3000 євро.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи позовні вимоги позивача, суд в першу чергу, виходить із інтересів та потреб дітей та вважає, що перебування їх за кордном протягом нетривалого часу в період літніх канікул з можливістю відвідування кількох європейських країн виключно позитивно вплине на їх емоційний та духовний розвиток. В ході розгляду справи судом встановлено і це не заперечувалось, а підтверджувалось відповідачкою, що батько дітей - позивач по справі належним чином здійснює свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітніх дітей та приймає в повному обсязі участь у їх вихованні та утриманні. Останній вже неодноразово протягом тривалого часу здійснював самостійно догляд за малолітніми дітьми. Судом також перевірена мета поїздки, а також здатність позивача забезпечити належним чином матеріальні витрати, пов`язані зі здійсненням закордонної туристичної поїздки. При цьому, перебування дітей за кордоном не позбавляє можливості відповідачки спілкування з дітьми. На думку суду, основною причиною, через яку відповідачка відмовляє у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон, є внутрішній конфлікт між колишнім подружжям. Разом з цим, визначаючи період часу, на який слід надати дозвіл на виїзд за кордон малотініх дітей без супроводу матері, суд бере до уваги вік дітей та їх психоемоційний зв`язок з матір`ю.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 49, 81, 89, 110, 141, 206, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дозвіл на виїзд для оздоровлення у його супроводі неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за межі України до Румунії, Угорщини, Польщі та до Німеччини в м. Шьоненберг АДРЕСА_1 в період з 15.06.2020 року по 05.07.2020 року без заяви про згоду на виїзд та супроводу матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Повний текст рішення виготовлено 01 листопада 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя: