Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/3297/15-ц

провадження № 61-13454св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача- ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_4 ,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_5 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Ластовки Н. Д., від 21 травня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Слюсар Т. А., від 01 липня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 22 жовтня 2007 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики у сумі 320 тис. доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 22 жовтня 2011 року, що підтверджується укладеним письмовим договором від 22 жовтня 2011 року та власноручно написаною розпискою в присутності свідків. Протягом 2009-2014 років ОСОБА_3 здійснив часткове повернення позики на загальну суму 246 500 доларів США, але станом на 22 жовтня 2011 року сума у розмірі 73 500 доларів США залишилася неповернутою, а отже ОСОБА_3 допущено порушення зобов`язання щодо повного повернення суми позики у встановлений договором строк. Оскільки ОСОБА_3 добровільно не бажає повернути борг, то він має сплатити їй 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 1 193 746, 50 грн, 3 % річних у розмірі 149 815, 34 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1 343 561, 84 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти у повному обсязі позивачу не повернув, при цьому термін повернення коштів, визначений у договорі позики та в розписці

від 22 жовтня 2007 року, минув, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача суми позики у розмірі 73 500, 00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 1 193 746, 50 грн.

При цьому суд вважав встановленими обставини про те, що між позивачем і відповідачем виникли правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту договору позики та розписок, на підставі яких доведено факт укладення договору позики, його умови та часткове виконання, при цьому відповідач не заперечував факту укладення договору та його умов, заперечень проти позову не надавав.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 1 343 561, 84 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача боргу з урахуванням 3 % річних згідно договору позики є законними та обґрунтованими. Однак, районний суд дійшов помилкового висновку щодо встановленої дати укладення договору та написання розписки, а тому в цій частині апеляційна скарга ОСОБА_4 є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_5 , просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій були неправильно та не в повному обсязі дослідженні обставини справи. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 16 листопада 2007 року, який було розірвано 06 серпня 2011 року. Висновком судово-технічної експертизи документів від 10 березня 2017 року встановлено, що договір позики від 22 жовтня 2007 року було підписано у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Тобто експертизою в рамках цієї справи, було встановлено недостовірність та фіктивність договору позики. Київський апеляційний суд обмежив коло доказів та ухвалив незаконне, необґрунтоване рішення, неправильно застосувавши при цьому норми матеріального права та порушивши норми матеріального права. Також ключовим є те, що суду так і не було надано оригіналів договору позики та розписки, що ще раз підтверджує фіктивність правочину.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 посилається на те, що касаційна скарга не обґрунтована, не базується на нормах права, не спростовує правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій.

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , посилалася на те, що суд апеляційної інстанції цілком обґрунтовано та законно встановив той факт, що судом першої інстанції в основу рішення було покладено неправильне застосування складових норм матеріального права, зокрема статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, і відповідно виправив зазначені порушення норм матеріального права, допущенні судом першої інстанції з огляду на існування правового висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 320 000, 00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на день укладення становить 1 616 000, 00 грн, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у доларах США у визначений договором строк, який становить чотири роки (а. с. 6-7).

Відповідно до пункту 2.1 договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником, що додатково підтверджується відповідною власноручною розпискою позичальника.

Відповідно до пункту 2.2 договору строк надання позики позичальнику становить 4 роки з моменту надання позики, тобто відрахування строку, на який надається позика, здійснюється з наступного дня після отримання позичальником коштів від позикодавця.

Згідно пункту 2.4 позичальник має право повертати позику частково різними сумами, раніше строку повернення.

Крім того, 22 жовтня 2007 року ОСОБА_3 було власноручно написано розписку про отримання від ОСОБА_1 суму позики у розмірі 320 000 дол. США, які він зобов`язався повернути відповідно до умов укладеного договору позики від 22 жовтня 2007 року.

Судами також встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що відповідач повернув позивачу частину позики, а саме: 21 листопада 2009 року у розмірі 70 000, 00 дол. США, 04 жовтня 2010 року у розмірі 55 000, 00 дол. США, 15 грудня 2011 року у розмірі 46 000, 00 дол. США, 06 квітня 2012 року у розмірі 30 500, 00 дол. США, 14 березня 2013 року у розмірі 25 500, 00 дол. США, 06 листопада 2014 року у розмірі 19 500, 00 дол. США, а всього 246 500, 00 дол. США, про що свідчать власноручно написані розписки ОСОБА_1 про отримання грошових коштів за договором позики (а. с. 11, 12, 13,14, 15, 16).

Отже, сума боргу відповідача за договором позики від 22 жовтня 2007 року становить 73 500, 00 дол. США.

Відповідно до висновку призначеної судом судово-технічної експертизи

від 10 березня 2017 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, на договір позики від 22 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та розписку від імені ОСОБА_3 , від 22 жовтня 2007 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання їх реквізитів. Встановити час нанесення друкованого тексту у досліджуваному договорі позики

від 22 жовтня 2007 року, а отже і порівняти час його нанесення з датою, вказаною у документі, не видається можливим. Підписи від імені

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що містяться у договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а отже і сам документ виконані у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання підписів у документі не представляється можливим. Дата, вказана в договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не відповідає дійсній даті складання цього договору. Надана для дослідження розписка від 22 жовтня 2007 року на суму 320 тис. доларів США, підписана

ОСОБА_3 , виконана у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання записів та підпису у документі не представляється можливим (а. с. 144-164).

Справа розглядалася апеляційним судом неодноразово.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судами встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на час пред`явлення позову до суду (10 лютого 2015 року) грошові кошти позивачу не повернув, що і стало підставо звернення до суду із цим позовом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми.

У правовому висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог з інших правових підстав, апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, враховуючи висновки, висловленні у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що відповідач, отримавши кошти за договором позики, не повернув позивачу частину боргу у розмірі 1 193 746, 50 грн (що еквівалентно 73 500, 00 дол. США).

Суди також встановили, що строк повернення позики сторони визначили 22 жовтня 2011 року (чотири роки), по закінченню вказаного строку боржник отримані у борг кошти не повернув.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що відповідач у повному обсязі не сплатив позивачу позику у встановлені договором строки, апеляційним судом правильно застосовано положення статті статі 625 ЦК України та стягнуто з відповідача на користь позивача за весь час прострочення виконання зобов`язання три проценти річних від простроченої суми, що становить 149 815, 34 грн.

Апеляційним судом надано належну оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення районного суду, які зводяться до того, що метою пред`явлення позову до суду ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (батько і донька) про стягнення боргу є позбавлення її права на частку у спільному майні подружжя, оскільки між нею і ОСОБА_3 існує спір про поділ майна подружжя.

Встановлено, що 07 червня 2017 року Апеляційним судом міста Києва було розглянуто цивільну справу № 761/21807/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ним у позику від ОСОБА_1 , були витрачені саме на купівлю спірних автомобілів та придбання спірної квартири.

Постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2017 року залишено без змін.

Отже, ці та інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору. Судомапеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена постанова апеляційного суду - без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович