ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/9/19 Головуючий суддя І інстанції Боговський Д. Є.
Провадження № 22-ц/818/1726/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 04 січня 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Боговського Д.Є. за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів,

встановив:

02 січня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 23.12.2016 в розмірі 508501,21 грн. та 13034 доларів США.

У цей же день було подано заяву про забезпечення позовних вимог шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, належні відповідачу ОСОБА_4 в межах ціни позову, що становить 866075,11 грн., із посиланням на те, що позивач переконана, що ОСОБА_4 намагатиметься відчужити все належне їй майно за фіктивними правочинами та вчить всі інші можливі дії аби унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення ним її позовних вимог, призведе до матеріальної шкоди та збитків.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 січня 2019 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів, - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Вказала, що ухвала незаконна, необґрунтована, постановлена із недотриманням судом вимог процесуального законодавства. Суд необґрунтовано та з порушенням норм процесуального права постановив ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача. Суд першої інстанції незаконно та необґрунтовано не застосував заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Зазначила, що суд, в порушення вимог ч. 2 ст. 149 ЦПК України, взагалі не звернув уваги на той факт, що навіть за наявності у даній цивільній справі другого відповідача, невжиття заходів забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, належні відповідачу 1 ОСОБА_4, яка є позичальником неповернутих коштів, може істотно ускладнити виконання рішення суду та унеможливити ефективний захист та поновлення порушених ОСОБА_4 прав ОСОБА_3

У своєму клопотанні про забезпечення позову позивач ОСОБА_3 зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову з метою унеможливити протиправну поведінку відповідачів завдасть їй невідворотної матеріальної шкоди та збитків і призведе до затягування відновлення її порушених прав. Крім того, у вказаному клопотанні позивач ОСОБА_3 також зазначила, що в її позовній заяві нею обґрунтовано, вмотивовано та з належним підтвердженням необхідними доказами наведені обставини реально існуючого цивільного спору щодо триваючого невиконання боржниками їх зобов'язань з повернення позичених коштів.

Вказала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем під час звернення із заявою про забезпечення позову, було зазначено і причини у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов і вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. Стосовно тверджень районного суду про те, що у клопотанні позивача відсутні посилання на те, що окрім майна одного з відповідачів, та наявності другого відповідача неможливо буде виконати судове рішення в разі задоволення позовних вимог слід зазначити, що право вибору способу захисту порушених відповідачами прав належить виключно позивачу. Тож, заявляючи клопотання про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти одного з відповідачів позивач діяв виключно в рамках наданих йому цивільним процесуальним законодавством прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи і не з'явилися у судове засідання, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її подальшому розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржена ухвала відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно вимог ст. ст. 149,150,151,152, 153 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов'язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У даному випадку ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про солідарне стягнення на свою користь заборгованості за договором позики в сумі 508501,21 грн. та суми у гривневому еквіваленті 13034 доларів США з позичальника, ОСОБА_4, та поручителя, ОСОБА_5 Однак позивач на підтвердження заяви про забезпечення позову не надала доказів про те, що відповідач має конкретне майно чи грошові кошти, від яких має намір позбутися, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання вірогідного рішення по цій справі, і на це майно та грошові кошти можливо накласти арешт. За відсутності даних про конкретне майно та грошові кошти відповідача ОСОБА_4, на яке можливо накласти арешт, судове рішення не може відповідати критерію правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України.

Згідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність у застосуванні заходів забезпечення позову передбачає дотримання судом такого балансу інтересів сторін, що виключає як надмірні негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову для приватних прав та інтересів відповідача, так і негативні наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для прав та інтересів позивача, пов'язаних із публічних інтересів правосуддя, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог. Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що ризик невиконання ухваленого на користь позивача вірогідного судового рішення суттєво зменшує наявність співвідповідача і солідарного боржника у даному спорі - ОСОБА_5, стосовно якого ніяких сумнівів у його платоспроможності позивач ОСОБА_3 суду не заявила.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що передбачено у ст. 78 ЦПК України про допустимість доказів. Належними є доказами які містять інформацію щодо предмета доказування: обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, ст. 77 ЦПК України.

Оскільки всупереч свого процесуального обов'язку позивач ОСОБА_3 не довела реальної загрози або наявність обґрунтованих сумнівів у можливості виконання відповідачем ОСОБА_4 рішення по цій справі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовуються.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.