Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 201/384/15-ц

провадження № 61-24859св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що за умовами кредитного договору № 35/АА00024.08.2 від 13 травня 2008 року відповідач отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 18 240,74 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 13 травня 2015 року. У забезпечення цього договору між сторонами укладено договір застави, предметом якого є автомобіль відповідача марки SUZUKI, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами у строки і порядку, встановленим умовами кредитного договору не виконує, у зв`язку з чим станом на 26 травня 2015 року має заборгованість.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2014 року з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 5 794,51 доларів США та 21 802,72 грн, яке на даний час відповідачем не виконано.

За період з 11 листопада 2010 року по 15 грудня 2014 року банком були додатково нараховані проценти за користування кредитом в розмірі 3 689,29 доларів США та відповідно до умов пункту 3.6 кредитного договору пеня за порушення строків (термінів) погашення кредиту чи сплати процентів за користування кредитом в розмірі 49 901,48 доларів США, а також 256,19 доларів США 3% річних від простроченої суми.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Родовід Банк»,просило стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № 35/АА00024.08.2 від 13 травня 2008 року в загальному розмірі 53 846,96 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року у складі головуючого судді Антонюка О. А. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 35/АА00024.08.2 від 13 травня 2008 року в розмірі 53 846, 96 доларів США, яка складається з суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 689,29 доларів США, пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом в розмірі 49 901,48 доларів США та 256,19 доларів США - 3 % річних.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги банку є доведеними і обґрунтованими, оскільки відповідач отримавши кредит не виконав зобов`язання щодо його своєчасного й повного повернення, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього з відшкодуванням майнової шкоди в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 35/АА00024.08.2 від 13 травня 2008 року в розмірі 8 689,29 доларів США, яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 3 689,29 доларів США, пені - 5 000 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

За результатами нового розгляду, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року змінено в частині стягнутої суми відсотків за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, а саме зменшено розмір відсотків до 3 483,35 доларів США, а пені - до 7 900 грн. У задоволенні вимог про стягнення 3 % річних відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що через порушення відповідачем умов кредитного договору у нього утворилася заборгованість по відсоткам за користування кредиту, яка з урахуванням рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2014 року, має бути стягнута станом на 08 серпня 2014 року. Передбачена умовами кредитного договору пеня підлягає стягненню в національній валюті України - гривні, із зменшенням її розміру, який значно перевищує розмір основної заборгованості до 7 900 грн, відповідно до вимог частини третьої статті 551 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні вимог банку про стягнення 3% річних, суд апеляційної інстанції виходив з того, що така вимога банку вже була вирішення рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2014 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У травні 2017 року ПАТ «Родовід Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції незаконно відмовив у стягненні відсотків за користування кредитом за період з 08 серпня 2014 року по 11 листопада 2014 року, безпідставно пославшись на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2014 року, яким питання про стягнення відсотків за вказаний період не вирішувалося; безпідставно зменшив розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України без відповідного клопотання відповідача та відмовив у стягненні 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань, не врахувавши вимоги статей 625, 1050 ЦК України.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу № 201/384/15-ц за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 13 травня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 35/АА00024.08.2, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 18 240,74 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 13 травня 2015 року. У забезпечення цього договору між сторонами укладено договір застави, предметом якого є автомобіль відповідача марки SUZUKI, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2014 року позов ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 35/АА00024.08.2 від 13 травня 2008 року задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 5 794,51 доларів США та 21 802,72 грн.

Вказане рішення відповідачем не виконано, у зв`язку з чим у банку виникла необхідність щодо нарахування процентів за користування кредитом, які не були стягнуті цим судовим рішенням і пені за несвоєчасну сплату відсотків, сплату якої сторони передбачили умовами кредитного договору, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У пунктах 92, 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

У частині першій статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд вирішуючи спір, на зазначене уваги не звернув, не з`ясував настання строку виконання основного зобов`язання, з урахуванням попереднього звернення банку до суду у серпні 2014 року з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 травня 2008 року; не встановив за який період нарахована заборгованість; не врахував, що після настання строку виконання основного зобов`язання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, з урахуванням чого не перевірив наявність у позивача права на нарахування процентів та пені за кредитним договором; не перевірив дотримання позивачем строку позовної давності щодо кожного чергового платежу погашення кредиту та сплати відсотків за його користування, визначених умовами кредитного договору; не з`ясував за який період нараховано 3 % річних, унаслідок чого не визначився з дійсним розміром заборгованості за кредитним договором та обсягом відповідальності відповідача, та зробив передчасний висновок про часткове задоволення позовних вимог банку.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору у вказаній частині, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи у цій частині на новий апеляційний розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов