ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року

м. Черкаси

справа № 700/571/18 провадження № 22-ц/821/45/19 категорія 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом)

представник позивача: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом)

представник відповідача: ОСОБА_4

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Лисянської районної державної адміністрації Черкаської області

розглянув у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 13 травня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей та визначення місця проживання дитини, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Лисянської районної державної адміністрації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

09 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

До початку розгляду справи по суті позивач доповнила позовні вимоги вимогою про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Згодом позивач відмовилася від позовних вимог в частині стягнення аліментів та наполягала лише на задоволенні вимоги щодо визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 разом з нею.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 07 вересня 2002 року вона уклала шлюб із ОСОБА_3 .

У 2018 році шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони у справі мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після припинення шлюбних відносин, старша дочка ОСОБА_8 залишилася проживати з батьком - відповідачем ОСОБА_3 , а менша дочка ОСОБА_9 проживала разом з нею.

У серпні 2018 року відповідач забрав меншу дочку Софію з дитсадка до місця проживання своїх батьків, де він проживає разом зі старшою донькою ОСОБА_10 та заборонив їй бачитися з дитиною.

ОСОБА_1 зазначила, що вона має постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, за місцем колишньої роботи характеризується позитивно, добре відноситься до дітей. Відповідно до довідки зі школи, вона протягом 2017-2018 років відвідувала батьківські збори та позашкільні заходи. Менша донька ОСОБА_9 має інвалідність, а тому їй необхідне материнське відношення, материнська турбота та догляд.

Просила суд визначити місце проживання доньки ОСОБА_5 разом з нею.

28 серпня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше встановленого законодавством мінімуму, а саме: 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дітьми повноліття, а також стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування пред`явленого зустрічного позову ОСОБА_3 зазначив, що 07 вересня 2002 року він уклав шлюб із відповідачем ОСОБА_1 .

Від шлюбу має двох дітей дочки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вона на цікавиться інтересами сім`ї та вихованням дітей, зловживає спиртними напоями.

З середини грудня 2017 року шлюбні стосунки були припинені і з цього часу вони перестали вести спільне господарство.

У 2018 році шлюб за рішенням суду було розірвано.

З липня 2018 року діти проживають з ОСОБА_3 у його батьків, оскільки подальше спільне проживання з відповідачем у спільній квартирі стало неможливим, зважаючи на систематичне зловживання нею алкогольними напоями та влаштування скандалів.

Зважаючи на те, що діти знаходяться на повному його утриманні, а відповідач ОСОБА_1 жодної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, просив стягнути з неї аліменти на утримання дітей.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 13 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подання позовної заяви 08 серпня 2018 року і до досягнення повноліття дітьми.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з витратами на правничу допомогу в розмірі 8 970 грн.

Судові витрати позивача ОСОБА_1 віднесено на її рахунок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 13 травня 2019 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити, визначити місце проживання обох дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з їх матір`ю ОСОБА_1 за адресою її реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що при вирішенні спору, судом не враховано, що на момент припинення шлюбних відносин, обоє дітей проживали разом з матір`ю.

В подальшому з нею залишилася проживати дочка ОСОБА_9 , яку в серпні 2018 року забрав до себе проживати ОСОБА_3 Згоди на проживання дочки ОСОБА_5 з її батьком, ОСОБА_1 не надавала, а тому вважає, що батько змінив місце проживання дитини неправомірно, що є підставою для відібрання її та повернення до матері. Зазначила, що виходячи з принципу Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Оскільки таких виняткових обставин не вбачається, тому дитину необхідно повернути матері.

Також, зазначила, що при вирішенні справи суд не взяв до уваги те, що жодних підтверджень, що позивачка страждає на алкогольну залежність матеріали справи не містять, крім того вона не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, а тому враховуючи, що доцільніше буде перебування дітей з матір`ю, просить визначити місце проживання обох дітей з нею.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_3 , останній зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав для її задоволення.

ОСОБА_3 вказав, що одним із доводів апеляційної скарги є недотримання судом першої інстанції принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, згідно якого малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати з матір`ю. Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року відступила від принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги обставину, що малолітня дитина не може бути розлучена зі своєю матір`ю, крім виняткових обставин. Велика Палата Верховного Суду зазначила в своєму рішення, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Крім того, зазначено, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

2. Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно до вимог ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

При цьому, за загальним правилом встановленим вказаною нормою права, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 24 жовтня 2018 року (а.с. 122-123 Т.1).

Від шлюбу сторони мають двох дітей доньок ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки Лисянської селищної ради Черкаської області № 3030 від 27 серпня 2018 року (а.с. 33 Т.1) на утриманні ОСОБА_3 знаходяться неповнолітні діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Згідно довідки про доходи від 20 серпня 2018 року № 76, виданої ОСОБА_3 , його дохід у ПАТ по газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» за період з серпня 2017 року по серпень 2018 року становить 52 622,78 грн. (а.с. 34 Т.1).

Відповідно до довідки про доходи № 76 від 20 серпня 2018 року № 01-21/286 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Лисянському РПЗ з 05 липня 2018 року як безробітна (а.с. 31 Т.1).

Згідно довідок Лисянської ЦРЛ ОСОБА_1 на «Д» обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває і за допомогою не зверталася (а.с. 77, 78).

Відповідно до розпорядження Лисянської районної державної адміністрації Черкаської області № 232 від 26 листопада 2018 року визначено місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_6 та малолітньої ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_3 за його місцем проживання по АДРЕСА_2 (а.с. 120 Т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що батьки дітей проживають окремо один від одного і в них існує спір щодо стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей.

У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 ЗУ «Про міжнародні договори» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону «Про міжнародні договори», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року під час розгляду справи № 402/428/16-ц (№ провадження 14-327цс18) визнала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду встановила, що при визначенні місця проживання дитини, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Як вже зазначалося вище, згідно з розпорядженням Лисянської районної державної адміністрації Черкаської області № 232 від 26 листопада 2018 року визначено місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_6 та малолітньої ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_3 за його місцем проживання по АДРЕСА_2 (а.с. 120 Т.1)

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка неповнолітня ОСОБА_6 висловила бажання проживати з батьком та молодшою сестрою, оскільки мама вживає спиртні напої та веде аморальний спосіб життя. Зазначила, що молодша сестра хоче проживати з нею та батьком, маму боїться.

Покази інших свідків різняться між собою в тій частині, що одні з них підтверджують вживання алкоголю ОСОБА_1 , інші не спростовують такого факту, однак зазначають, що про дану обставину їм не відомо. Під час розгляду справи, покази свідків, які були допитані в суді першої інстанції будуть враховані апеляційним судом та оцінені в сукупності з іншими доказами по справі.

Під час розгляду справи, суд першої інстанції, враховуючи малолітній вік ОСОБА_7 , на своє переконання дійшов висновку про те, що на даний час проживання її з батьком, буде відповідати інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи в зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному.

В ході судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції було заслухано думку неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила суду, що більше року вона проживає зі своїм батьком, ОСОБА_3 та зі своєю меншою сестрою ОСОБА_13 .

Батько постійно піклується про них, турбується про стан їхнього здоров`я, створює якнайкращі умови проживання, займається їхнім відпочинком.

Неповнолітня ОСОБА_8 підтвердила ту обставину, що вона має можливість спілкуватися з мамою, однак не бажає, щоб її розлучали з сестрою та батьком. Меншій сестрі ОСОБА_5 краще, коли вони разом.

Крім того, ще раз зазначила, що хоче залишатися проживати разом з батьком і меншою сестрою і не бажає, щоб їх розлучали.

Отже, за результатами бесіди встановлено, що найтісніший психологічно-емоційний зв`язок ОСОБА_14 має з батьком та своєю меншою сестрою ОСОБА_15 . У відносинах з мамою виявлена дистанційність.

При вирішенні спору, суд апеляційної інстанції, в сукупності з іншими обставинами справи, в першу чергу, враховує інтереси дитини, що є визначальним при ухваленні рішення про визначення місця проживання дитини, а саме увагу батька до дочки та його турботу про стан здоров`я дитини, житлові умови, створення батьком якнайкращих умов для проживання, розвитку, навчання дитини, її відпочинку, взаємопов`язаність ОСОБА_16 зі своєю меншою сестрою ОСОБА_15 , про яку вона турбується разом з батьком, тому підстав для зміни місця проживання дитини в даному випадку не вбачає.

Крім того, згідно висновку органу опіки та піклування, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини з батьком, який працює, має стабільний дохід, є доцільнішим проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 саме у родині батька.

Тому вирішуючи спір в частині визначення місця проживання дитини, судом правильно встановлено фактичні обставини справи та правильно визначено, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботою відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Крім того, районним судом взято до уваги, що сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо мають обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей, апеляційний суд вважає рішення в цій частині також правильним, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України, закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Згідно з положеннями 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тому, враховуючи вищевикладене, висновок суду про стягнення з ОСОБА_17 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття є правильним буде відповідати принципу розумності та встановленим обставинам по справі і вимогам СК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне залишаючи рішення суду першої інстанції без змін в частині вирішення спору про визначення місця проживання дитини та розміру стягнення аліментів, виключити з резолютивної частини рішення дату початку стягнення аліментів 08 серпня 2018 року та зазначити правильну дату 28 серпня 2018 року, оскільки районний суд, правильно зазначивши в мотивувальній частині рішення момент, з якого стягуються аліменти (дата подачі зустрічної позовної заяви) помилково, в резолютивній частині рішення вказав дату початку стягнення 08 серпня 2018 року, хоча із зустрічним позовом ОСОБА_3 звернувся 28 серпня 2018 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду на зустрічній позовній заяві (а.с. 19 Т.1) та тією обставиною, що позовна заява ОСОБА_1 подана до суду 09 серпня 2018 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду на її позовній заяві (а.с. 1) і зустрічний позов ніяк не міг бути поданий раніше від первісної позовної заяви.

Рішення суду в частині вирішення питання про стягнення судових витрат також відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України та наданим сторонами доказам у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 13 травня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей та визначення місця проживання дитини, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Лисянської районної державної адміністрації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей залишити без зміни.

Виключити з резолютивної частини рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 13 травня 2019 року посилання суду на те, що аліменти стягуються з 08 серпня 2018 року та вважати правильною дату початку стягнення аліментів з дня подання зустрічної позовної заяви 28 серпня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 01 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді