КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №370/1753/17

провадження № 22-ц/824/493/2019

01 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2018 року в складі судді Мазки Н. Б.,

встановив:

21.08.2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі -ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.11.2010 року в розмірі 91 854,25 грн, з яких: 4 816,01 грн - тіло кредиту; 78 143,59 грн - проценти; 4 044,45 грн - пеня та комісія; штрафи - 500 грн (фіксована частина), 4 350,20 грн (процентна складова).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24.11.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Всупереч умовам договором ОСОБА_1 своїх зобовязань щодо повернення кредитних коштів перед банком не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду представник АТ КБ "Приватбанк" - Литвиненко О. Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не встановив обставин справи, в основу свого рішення поклав лише заперечення відповідача та не дослідив наявні у матеріалах справи докази на підтвердження заявлених позовних вимог, не дав їм оцінку, не спростував їх та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

Згідно з анкетою-заявою та довідкою про картки клієнта, видані за договором від 24.11.2010 року, відповідач отримала картки НОМЕР_2 та НОМЕР_3 зі строком останньої перевипущеної картки до останнього дня 05.2016 року.

Про факт отримання кредитної картки свідчить виписка по рахунку клієнта, з відповідними сумами використаних кредитних коштів та сум внесених на погашення заборгованості, з якої вбачається, що відповідач користувалась карткою, знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату у магазинах та через термінали самообслуговування. Вказані операції є неможливими без фізичного пред'явлення кредитної картки.

Зобов'язання відповідно до умов кредитного договору відповідачем належним чином не виконані, кредитний договір в установленому законом порядку не був розірваний або визнаний недійсним.

Банк звернувся до суду у серпні 2018 року, тобто в межах строків позовної давності, а до позову надані достатні докази, які у своїй сукупності дають змоги дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначила, що не заперечує факт підписання заяви на відкриття карткового рахунку, отримання банківської картки, однак не визнає факт користування кредитним лімітом та його встановлення в розмірі 5000 грн, оскільки з заяви вбачається, що такий ліміт було встановлено в розмірі 1 500 грн.

Також зазначила, що відповідач не надав оригінал кредитного договору. Зазначений позивачем текст кредитного договору на сайті не існував, з ним вона не знайома та договір в такій редакції не укладала. На момент підписання заяви про відкриття карткового рахунку в мережі Інтернет були розміщені інші Умови та Правила, з процентною ставкою 6% річних, які позивач декілька раз змінював. Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» відповідачу на ознайомлення не надавалася, про що свідчить відсутність підпису на рахунку відповідача. По позовним вимогам щодо стягнення пені пропущений строк позовної давності. Умовами та правилами надання банківських послуг, які існували на момент підписання відповідачем заяви про відкриття карткового рахунку, не було передбачено жодної пені чи штрафу. Строк дії картки складав три роки, до 24.11.2013 року. Банк звернувся до суду з позовом 11.08.2017 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Вона заперечує отримання другої (перевипущеної картки), а позивачем не надано суду доказів її отримання відповідачем, а також доказів користування нею. Власна довідка банка не є належним доказом отримання кредитної картки, оскільки не містить підпису відповідача. В силу ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» позивач не мав права нараховувати 4044,45 грн пені та комісій, 500 грн штрафу (фіксована частина), 4 350,20 грн штрафу ( процентна складова) на тіло в розмірі 4816,01 грн. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови кредитного договору, згідно з якими на тіло кредиту в розмірі 4 816,01 грн. нараховуються проценти в розмірі 78 143,59 грн - є явно несправедливими по відношенню до споживача. Одночасне застосовування пені і штрафу за одне й те саме порушення грошових зобов'язань свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність, що заборонено законом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.11.2010 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого позичальнику надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В анкеті-заяві позичальником зазначено бажаний кредитний ліміт по платіжній картці - 1 500 грн.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач підтвердила, що ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами й Тарифами, наданими їй в письмовому вигляді, зобов'язалася їх виконувати та ознайомлюватися з їх змінами на офіційному сайті банку.

Доказів того, що станом на час підписання кредитного договору існували інші Умови та правила надання банківський послуг, ніж ті, що були надані позивачем до позовної заяви, матеріали справи не містять.

Згідно з п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 р. №СП-2010-256, підписання договору є прямою і безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Як вбачається з виписки по рахунку відповідача, кредитний ліміт було встановлено в розмірі 5 000 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

У силу положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Позичальник не виконувала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 31 липня 2017 утворилася заборгованість за кредитним договором, яка згідно з розрахунком банку становить 91 854,25 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 4816,01 грн; за процентами за користування кредитом - 78 143, 59 грн; за пенею та комісією - 4044,45 грн; за штрафом (фіксована частина) - 500 грн; за штрафом (процент від суми заборгованості) - 4350,20 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі договору від 24.11.2010 року ОСОБА_1 було надано кредитну картку НОМЕР_2 та НОМЕР_3 зі строком останньої перевипущеної картки до останнього дня 05.2016 року.

На підтвердження вказаної обставини відповідачем надано виписку по картці НОМЕР_2 за період з 26.11.2010 по 31.05.2018 та по картці НОМЕР_3 за період з 20.07.2012 по 26.09.2014.

Як вбачається з вказаної виписки, користуючись кредитними коштами, ОСОБА_1 періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж здійснено 26.09.2014 р. на загальну суму 300 грн. ( а.с. 5, 78).

Доказів того, що відповідачем виконано свій обов'язок по поверненню кредитних коштів в повному обсязі суду надано не було.

02.12.2018 р. ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначила про пропуск строку позовної давності, оскільки строк дії картки складав три роки, до 24.11.2013 року (а.с.53).

Разом з тим, відповідачем не надано суду жодного доказом на підтвердження строку дії картки, а також на спростування доводів позивача про те, що картка перевипускалася вже за існуючими між банком і клієнтом договірними правовідносинами у форматі продовження строку кредитування та користування кредитними коштами за відкритим рахунком з непогашеною заборгованістю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого статтею 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, згідно з яким суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував до них норми матеріального права.

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти в межах ліміту кредитування.

Однак, всупереч взятим на себе зобов'язань, відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має своє відображення у розрахунку заборгованості за договором.

З урахуванням доведеності вказаної обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 4816,01 грн.

З наданої позивачем довідки встановлено, що строк дії останньої перевипущеної картки - до останнього дня 05.2016 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що банк здійснював нарахування відсотків та штрафів після травня 2016 року до 31 липня 2017 року.

При визначенні розміру процентів, що підлягають стягненню, суд враховує правовий висновок, наведений у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на викладене, правові підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача процентів, пені та інших платежів, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування (строку дії картки) відсутні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем підписана довідка про умови кредитування, відповідно до якої базова відсоткова ставка в місяць становить 2,5 %, або 30% на рік.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка з 25.11.2010 р. розраховується виходячи з 30,00 % на рік.

При цьому з вказаного розрахунку вбачається, що розмір процентної ставки неодноразово змінювався, зокрема в період часу з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року останній становив 34,80 %, а починаючи з 01 квітня 2015 року - 43,20 % річних.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина четверта статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній станом на 01.09.2014, 01.04.2015 року) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З урахуванням змісту наведених норм, умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедура підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Разом з тим, матеріали справи не містять згоди ОСОБА_1 на збільшення процентної ставки за кредитом з 30,00% до 43,20 % річних, скріпленої її підписом.

Приписами ч.1 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

З урахуванням встановлених судом обставин щодо закінчення строку дії кредитного договору, та враховуючи невиконане зобов'язання перед банком щодо повернення кредитних коштів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту у розмірі 4816,01 грн та по відсотках за користування кредитом за період з 25.01.2011 р. (закінчення пільгового періоду) по 31.05.2016 р., з урахуванням базової процентної ставки 30,00 %, в сумі 6 373,19 грн, виходячи з такого розрахунку: 4 816,01 грн х 30,00% х 1588 днів: 360:100 = 6 373,19 грн.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, одночасне їх застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

З огляду на неможливість одночасного нарахування пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової) за неналежне виконання зобов'язання за кредитним договором, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення пені.

Враховуючи викладене, стягненню підлягає штраф у його фіксованій частині та процентній складовій - 1059,46 грн ( 500 грн +559, 46 грн), що забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін та дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов банку задоволено на 13,33 %, а тому судовий збір у розмірі 1 600 грн, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом, підлягає відшкодуванню в сумі 532,80 грн., а судовий збір за подання апеляційної скарги - в сумі 799,20 грн, всього на загальну суму 1 332 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Литвиненко Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2018 року скасувати.

Ухвали нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.11.2010 р.в сумі 12 248,66 грн., з яких: 4 816,01 грн. - заборгованість за кредитом; 6 373,19 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 559,46 грн. (процентна складова).

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1332 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк