04.04.2019
Справа № 642/2264/19
Провадження №2/642/1014/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року суддя Ленінського районного суду м.Харкова Грінчук О.П., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

До Ленінського районного суду м.Харкова звернулась ОСОБА_1 із вищевказаним позовом.

Вивчивши матеріали позовної заяви, вважаю, що її слід залишити без руху, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з ч. 8 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», …перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 768,40 гривень.

При подачі позовної заяви позивачем було надано до суду квитанцію про сплату судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Таким чином, позивачу слід доплатити судовий збір у розмірі 63 гривні 60 копійок (768,40-704,80 гривень) та надати до суду відповідний підтверджуючий документ.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позивач не зазначила, якими належними, допустимими доказами підтверджується обставина, на яку вона посилається, а саме належність їй вказаного житла на праві власності на день подачі позову до суду.

Так, позивачем надано копію договору дарування частини квартири від 30.06.2004 та витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 25.07.2018, проте позивачем не надано такого витягу про належне їй право власності на частину квартиру станом на день звернення до суду із вказаною позовною заявою.

В обгрунтування правових підстав звернення до суду, позивач посилається на ч.2 ст. 406 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦКУ, сервітут (в даному випадку сервітутне право на житло) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У Постанові ВСУ від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, суд встановив новий підхід у житлових спорах про виселення/вселення, де право на проживання колишнього члена сім'ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення.

Однак, всупереч вищезазначеному, позивач не зазначає, з яких обставин, що мають істотне значення, вона просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом припинення сервітуту.

Позивач зазначає, що бажає проживати у належній їй на праві власності частині квартири, але реєстрація відповідача перешкоджає їй, однак суду не надано доказів наявності перешкод зі сторони відповідача у праві користування позивачем вказаною квартирою та не обгрунтовано, в чому вони полягають.

Не надано доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі.

Таким чином, вказані недоліки унеможливлюють відкриття провадження у справі та потребують усунення.

Від змісту позовної заяви залежать дії судді при вирішенні питання про відкриття провадження у справі і проведення подальших підготовчих дій для розгляду справи у судовому засіданні та при її розгляді по суті, у тому числі і про її судову юрисдикцію та підсудність, про визначення обставин, що мають значення для її вирішення, про залучення в процес інших осіб, дослідження доказів тощо.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, позовну заяву потрібно залишити без руху та надати позивачу строк для усунення зазначених недоліків протягом пяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Розяснити позивачу, що невиконання вимог ухвали суду у встановлений строк є підставою вважати позовну заяву неподаною та такою, що підлягає поверненню позивачеві.

Керуючись ст. ст. 175, 177, 185 ЦПК України, суддя,-

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без руху, надати позивачу строк протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків.

Розяснити позивачу, що невиконання вимог ухвали суду у встановлений строк є підставою вважати позовну заяву неподаною та такою, що підлягає поверненню позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя