ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2890/19 Справа № 199/3473/18 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Виробничо-торгівельного підприємства "КРОМ" ОСОБА_1

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2018 року

по справі за клопотанням Виробничо-торгівельного підприємства "КРОМ" ОСОБА_1, боржник ОСОБА_2, про визнання та надання дозволу на виконання заочного вироку Окружного суду у місті Бялисток Республіки Польща від 13.12.2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ВТП "КРОМ" ОСОБА_1 звернулося до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на виконання заочного вироку Окружного суду у місті Бялисток Республіки Польща від 13.12.2017 року.

Клопотання мотивовано тим, що згідно резолютивної частини зазначеного вироку стягнуто з відповідача (боржника) ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) на користь позивача (стягувача) ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код підприємства НОМЕР_3; НОМЕР_2) 283 580,59 доларів США зі статутними відсотками на річній основі від 01.06.2013 року по 31.12.2015 року, а від 01.01.2016 року зі статутними відсотками на річній основі за запізнення до дня сплати. Рішення вступає в законну силу 13.12.2017 року, є остаточним і підлягає виконанню негайно.

Оскільки боржник ОСОБА_2 добровільно виконувати рішення суду Республіки Польща не бажає, внаслідок цього порушується право позивача (стягувача) ОСОБА_1 на розпорядження належними їй коштами.

Ураховуючи викладене, заявник просив суд визнати та надати дозвіл на виконання заочного вироку Окружного суду у місті Бялисток Республіки Польща від 13.12.2017 року у справі № IV GC 93/15 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВТП "КРОМ" ОСОБА_1 283 580,59 доларів США, та видати виконавчий лист.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2018 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання.

В апеляційній скарзі ВТП "КРОМ" ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування вказаної ухвали та постановлення нової, якою задовольнити клопотання про визнання та надання дозволу на виконання заочного вироку Окружного суду у місті Бялисток Республіки Польща від 13.12.2017 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що до клопотання не додано доказів отримання відповідачем ОСОБА_2 виклику під час розгляду справи в Окружному суді у місті Бялисток Республіки Польща, а представником стягувача у судовому засіданні не надано доказів на спростування пояснень представника боржника щодо неповідомлення ОСОБА_2 про слухання справи та вручення йому пакету документів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення із погашенням заборгованості за останні три роки.

Згідно з ст. 81 Закону України "Про міжнародне приватне право", в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно з ч.1 ст. 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

У частині 1 ст. 466 ЦПК України зазначено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: 1) ім'я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; 2) ім'я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; 3) мотиви подання клопотання.

Відповідно до ч.2 ст. 466 ЦПК України, до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 49 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 року № 3941-12 (далі - Договір № 3941-12), за умов, передбачених цим Договором, Договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони, а саме: рішення судів з цивільних справ; рішення судів з кримінальних справ в частині, що стосується відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Положення пункту 1 застосовуються також до мирових угод з цивільних справ майнового характеру затверджених судом.

За змістом статті 50 Договору № 3941-12 рішення, зазначені в статті 49, підлягають визнанню і виконанню на території іншої Договірної Сторони, якщо: 1) згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов'язань, також рішення, що не набрали законної сили, але підлягають виконанню; 2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а в випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином; 4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї Договірної Сторони, на території якої рішення судом тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї Договірної Сторони, де рішення має бути визнане і виконане; 6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим Договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Так, положення статті 51 Договору про правову допомогу вказують, що до клопотання слід додавати: рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню; документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не брала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене; завірений переклад клопотання, а також документів, зазначених в підпунктах 1-2, на мову тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Як передбачено ч.2 ст. 52 Договору, при розгляді справи суд обмежується перевіркою виконання умов, передбачених ст.ст. 50 і 51.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України" від 24.12.1999 року № 12 роз'яснено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Вирішуючи питання про надання дозволу на примусове виконання рішення, суд не може оцінювати, чи законним є прийняте рішення, обговорювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні клопотання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що до клопотання не долучено документ, який засвідчує, що сторона стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Таким документом є оригінал або засвідчена копія документу, за допомогою якого мав здійснюватися виклик згідно з міжнародним договором або законодавством держави, де розглядалася справа (Постанова Пленуму Верховного суду України № 12 від 24.12.1999 "Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України").

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 468 ЦПК України, неповідомлення сторони, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду про розгляд справи, є підставою для відмови у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги : вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 р., номер заяви 10563/83, пп. 24- 33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства,16 грудня 1999 р., номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karalevicius v. Lithuania), 6 червня 2002 р., номер заяви 53254/99).

Враховуючи вищезазначене, під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом Сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення Сторін «правом на суд».

Таким чином, висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду про відмову в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виробничо-торгівельного підприємства "КРОМ" ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко