Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 520/14828/16-ц

провадження № 61-28149св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, який діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_6,

третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, як законний представник ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року у складі суддів Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, який діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, як законний представник ОСОБА_9, ОСОБА_10, в якому просила ОСОБА_5 та його малолітню доньку ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом - квартирою АДРЕСА_2.

Позов мотивовано тим, що позивач на підставі розпорядження голови Київської районної адміністрації Одеськоїміської ради від 16 листопада 2006 року визнана наймачем вищевказаної квартири, у якій з кінця 2006 року відповідач фактично не проживає, а його донька ОСОБА_6 взагалі ніколи там не проживала.

Оскільки відповідачі у зазначеній квартирі не проживають на протязі тривалого часу, їх особистих речей у квартирі немає, вони вибули на інше постійне місце проживання, у зв'язку з чим членами сім'ї позивача вже не є, а їх реєстрація по даній адресі має для наймача негативні наслідки, а саме, вона вимушена нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг, що суттєво погіршує майновий стан її сім'ї, а тому просила їх визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 травня 2017 року у складі судді Васильків О. В. позов задоволено.

Визнано ОСОБА_5 та його малолітню доньку ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом - квартирою АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не проживає у квартирі з 2006 року, а його малолітня донька не проживає в квартирі з дня її народження, що є підставою, відповідно до статті 72 ЖК України для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наявність в матеріалах справи акту від 01 листопада 2016 року про непроживання відповідача та його малолітньої доньки, підписаного трьома особами, не може бути достатньою підставою для задоволення позову. Крім того, зміст цього акту не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, не зазначено з якого часу вибули і за яких обставин, причини відсутності, які речі були наявні, коли припинився зв'язок з квартирою і за яких обставин.

Під час розгляду справи відповідач пояснював, що не проживає разом з його малолітньою донькою у спірній квартирі, у зв'язку з наявністю конфлікту з позивачем, яка заперечує їх право користуватися вказаною квартирою, змінила замки і чинить перешкоди в користуванні житлом, яка надавалась, за життя їх батьків, з урахуванням всіх членів їх сім'ї (п'ять осіб). Відповідач не втратив інтересу до спірного житла та іншого житла не має, позбавлений права користування спірною квартирою з незалежних від нього причин, зокрема, з наявністю перешкод для нього та його малолітньої доньки в користуванні спірною квартири з боку позивачки.

Крім того, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради не приймав участі у розгляді цієї справи, його висновок щодо втрати малолітньою дитиною права користування спірною квартирою також відсутній.

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати прийняту ним постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не наведено достатньо доводів, за якими він не погодився з висновками суду першої інстанції, не викладено мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, не зазначено, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, в якості доказу послався на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2011 року, у якому встановлено, що у спірній квартирі проживає ОСОБА_5, який чинить перешкоди ОСОБА_11 у вселенні в квартиру АДРЕСА_1. Дані обставини не заперечувалися та були підтверджені в судовому засіданні поясненнями ОСОБА_5

Апеляційним судом не враховано, що відповідач не сплачує комунальні послуги, що завдає матеріальні збитки позивачу, наявність реєстрації місця проживання відповідача унеможливлює оформлення позивачем субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Учасники справи не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що квартира АДРЕСА_2 відноситься до державного житлового фонду.

На підставі розпорядження голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 листопада 2006 року ОСОБА_4 визнана наймачем вказаної квартири, житловою площею 50,80 кв.м, загальною площею - 77,3 кв.м, яка надана на склад сім'ї п'ять осіб - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сестра - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, брат - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, сестра - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, донька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

З ОСОБА_4 05 грудня 2016 року укладено договір найму вказаної квартири.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації від 27 жовтня 2016 року у вказаній квартирі проживають та зареєстровані: ОСОБА_4 - наймач, сестра - ОСОБА_8, померла 05 липня 2017 року, брат - ОСОБА_5, донька ОСОБА_12, донька - ОСОБА_9, племінниця - ОСОБА_6, сестра - ОСОБА_11 знята з реєстраційного обліку 02 квітня 2016 року, племінниця - ОСОБА_13 - знята з реєстраційного обліку 02 квітня 2016 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, у якості правової підстави для визнання відповідача та його малолітньої доньки такими, що втратили право користування житлом, посилалась на те, що останні не проживають за місцем реєстраційного обліку понад встановлені законом строки.

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСРвстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК УРСРвстановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСРвизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСРстроки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довела.

Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача та його малолітньої доньки такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановив, що між учасниками справи існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою та обґрунтовано вважав установлені обставини поважними причинами непроживання відповідача та його доньки у спірному житловому приміщенні. При цьому, належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як і обставин, що відповідач втратив інтерес до спірного житла.

Апеляційний суд дав належну оцінку наявному в матеріалах справи акту від 01 листопада 2016 року про непроживання відповідача та його малолітньої доньки, та правильно виходив з того, що вказаний акт не є достатньою і безумовною підставою для задоволення позову, оскільки у повній мірі не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги позивача, що реєстрація місця проживання відповідача та його малолітньої доньки у спірній квартирі покладає на неї непомірний тягар по оплаті комунальних послуг не спростовують висновків апеляційного суду про недоведеність обставин, з якими закон пов'язує такі наслідки, як визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача сплачених нею комунальних послуг у встановленому законом порядку.

Не знайшли підтвердження під час розгляду справи та є недоведеними доводи позивача про те, що відповідач з малолітньою донькою є особами, які забезпечені житлом та вибули на інше місце проживання. Надаючи вказаним доводам належну оцінку, суд апеляційної інстанції обґрунтував свої висновки щодо їх відхилення.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив, вважаючи недоведеними та необґрунтованими вимоги позову.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська