Справа № 347/735/18
Провадження № 2/347/29/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Гордія В.І.,

з секретарем Корбутяк Н.М.,

з участю представників адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косові справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання припиненим права власності на земельну ділянку у зв'язку із набуттям права власності на нерухоме майно

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділ часток в натурі з спільної часткової власності,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання припиненим права власності на земельну ділянку у зв'язку із набуттям права власності на нерухоме майно, а ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про виділ часток в натурі з спільної часткової власності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги та уточнені позовні вимоги підтримали повністю, суду пояснили та в позовній заяві позивач зазначив, що 05.09.2011 року державний нотаріус Косівської районної ДНК ОСОБА_5 видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1500 кв.м. (для будівництва та обслуговування ж/б, господарських будівель і споруд), що знаходяться в смт. Кути по вул. С.Стрільців буд. № 50, Косівського району Івано-Франківської області. 16.11.2011 року, він зареєстрував право власності на вищевказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в обласному комунальному підприємстві «Коломийське МБТІ». Однак, вважає, що оскільки відповідачці ОСОБА_4 на спірній земельній ділянці не належить на праві власності жоден об'єкт нерухомого майна, та не може належати їй в майбутньому, то її право на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,15 га, яке вона набула 05.09.2011 року в порядку спадкування, підлягає припиненню, що передбачено ст. 120 ЗК України. Просять позов задоволити, а зустрічний позов не визнають, вважають його безпідставним та просять в його задоволенні відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_3 не визнали, суду пояснили та в зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 зазначила, що 26.10.2009 року померла мати позивача та відповідачки ОСОБА_6 Після її смерті вони з братом спадщину прийняли та оформили її в державного нотаріуса, в зв»язку із чим отримали відповідні свідоцтва про право на спадщину. Проте, спільної згоди стосовно порядку користування та виділу часток із майна, що є у спільній частковій власності вони не дійшли. Але вона фактично користується кожного року частиною земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій знаходяться господарські споруди - літня кухня «Б», сарай «В», сарай «Г», вбиральня «Д» і криниця №1 та сплачує щорічно земельний податок за земельні ділянки. В зв»язку із цим просить виділити їй в натурі належну їй на праві власності 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,948 га для ведення особистого селянського господарства. Просять зустрічний позов задоволити, а в позові ОСОБА_3 відмовити.

Вислухавши сторони, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

А також, положеннями ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як було встановлено судом та стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.37), 26.10.2009 року, померла мати позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно.

До складу спадкового майна входив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в смт. Кути, по вул. С.Стрільців № 50, Косівського району, а також дві земельні ділянки, а саме: земельна ділянка площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. С.Стрільців 50, в смт. Кути, Косівського району та земельна ділянка площею 0,0948 га для ведення особистого селянського господарства по вул. С.Стрільців, в смт. Кути, Косівського району, що стверджується копіями Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 985535 та серії ЯЖ № 855022, виданих 05.08.2009 року на ім»я ОСОБА_6 (а.с.38, 39).

За життя, ОСОБА_6 належним чином розпорядилася своїм нерухомим майном, і як видно із копії заповіту, складеного 24.07.2004 року приватним нотаріусом Косівського РНО ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 1150 (а.с.42), на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження:

- належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1500 га, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою селище Кути, вул. Січових Стрільців, буд. № 50, Косівського району, Івано-Франківської області, а також 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0948 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою селище Кути, вул. Січових Стрільців, Косівського району, Івано-Франківської області заповіла сину ОСОБА_3;

- а 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1500 га, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою селище Кути, вул. Січових Стрільців, буд. №50, Косівського району, Івано-Франківської області та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0948 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою селище Кути, вул. Січових Стрільців, Косівського району, Івано-Франківської області заповіла доньці ОСОБА_4.

В подальшому, 05.09.2011 року, державним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу було видано сторонам свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.9,40,41), що також стверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав (а.с.43,44).

Однак, позивач ОСОБА_3 вважає, що оскільки житловий будинок по вул. С.Стрільців 50, в смт. Кути, Косівського району мати заповіла лише йому, право власності на який ним оформлено належним чином, що стверджується копіює витягу про державну реєстрацію прав (а.с.8), то вважає, що і земельна ділянка площею 0,15 га, яка надана саме для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою не підлягала поділу.

А тому, в силу вимог ст. 120 Земельного кодексу України (якою передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення) вважає, що право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину вказаної земельної ділянки слід визнати припиненим.

Як передбачено ст.ст.377-378 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Але у відповідності до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Таким чином, померла ОСОБА_6, маючи на праві приватної власності дві земельні ділянки, як їх власник, розпорядилася ними на власний розсуд, заповівши по 1/2 їх частині кожному із своїх дітей, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які в свою чергу отримали свідоцтва про право на спадщину і здійснили державну реєстрацію своїх прав власності. Тобто, як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 в законний спосіб отримали у власність спірне майно.

В свою чергу, відповідно до вимог ст.ст. 86-88 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Тобто, сторони, являючись власниками по 1/2 частини спірної земельної ділянки, повинні володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою за спільною згодою. Однак, при недосягненні такої згоди, законодавством передбачено право осіб (співвласників) на звернення за захистом своїх прав до суду.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони, використовуючи своє право як співвласника майна, не порушували при цьому права власності один одного щодо цього майна. Проте, ОСОБА_3 хоче визнати право ОСОБА_4 на належну їй частину земельної ділянки припиненим з підстав передбачених ст. 120 ЗК України, а ОСОБА_4 просить виділити їй в натурі її 1/2 частину земельної ділянки, в зв»язку із чим ще до звернення до суду з позовом, на її замовлення, було проведено оціночно-будівельну і земельно-технічну експертизу.

Зважаючи на заявлені сторонами позовні вимоги, та відмовляючи в їх задоволенні, суд виходив з наступного.

Підстави припинення права власності в цілому передбачені статтею 346 ЦК України, а зокрема, саме на земельну ділянку, передбачені ст. 140 ЗК України.

Відповідно до вимог ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Даний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку є вичерпним, а тому позовна вимога ОСОБА_3 про визнання припиненим права власності відповідачки ОСОБА_4 на її частину земельної ділянки, не підлягає до задоволення.

Що ж до позовних вимог ОСОБА_4 про виділення їй із спільної часткової власності належних їй часток земельних ділянок в натурі, і саме у відповідності до висновку експерта, то по-перше, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України; по-друге, в даному випадку, висновок експерта передбачає поділ спірної земельної ділянки площею 0,15 га по 1/2 частці з урахуванням виплати грошової компенсації ОСОБА_3 за господарські будівлі, які будуть знаходитися на 1/2 частині земельної ділянки ОСОБА_4 А ОСОБА_3 не лише не давав згоду на сплату йому будь-якої компенсації, але і протягом розгляду справи не заявляв клопотання про призначення експертизи з метою поділу нерухомого майна, тобто жодним чином не виявляв бажання ділити майно в натурі. Інших же варіантів поділу, зокрема, земельної ділянки площею 0,15 га з урахуванням того, що розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами належить на праві власності ОСОБА_3, у висновку експерта не вказано і не запропоновано, що є першочергово визначальним, оскільки без поділу вказаної земельної ділянки неможливо поділити і іншу земельну ділянку (площею 0,948 га), яка прилягає до неї тільки однією стороною, тобто доступ на яку у сторін є тільки зі сторони земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок з господарськими спорудами.

Окрім того, в проекті розподілу земельних ділянок №1 та №2 вказаному у висновку експерта, межівники вказані експертом із вагомими неточностями, які суперечать даним Державного земельного кадастру та не співпадають із межівниками вказаними у Державних актах про право власності на земельні ділянки площею 0,150 га та 0,948 га, які містяться в матеріалах справи.

Отже, суд приходить до переконання, що неможливо провести розподіл земельних ділянок без позбавлення особи права власності на розміщених на одній із них споруд. Крім того, позивач по зустрічному позову ОСОБА_4, не вказує чітко, яку на її думку, частину земельної ділянки як однієї, так і другої, їй слід виділити в натурі, тобто на яку саме частину земельної ділянки вона претендує.

Посилання ОСОБА_4 на застосування до позовних вимог ОСОБА_3 строків позовної давності передбачених ст. 267 ЦК України, суд не застосовує, з підстав безпідставності позовних вимог ОСОБА_3, а дане положення закону застосовується за заявою сторони у справі при підставності позову.

В зв"язку із відмовою у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відшкодування сторонами і понесених ними судових витрат.

Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 15, 16, 267, 316-319, 328, 356, 358, 364, 377-378 ЦК України, ст.ст. 86, 88, 120, 125, 140-141 ЗК України та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання припиненим права власності на земельну ділянку у зв'язку із набуттям права власності на нерухоме майно відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділ часток в натурі з спільної часткової власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В.І. Гордій