Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 617/905/18

провадження № 61-16954св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,- Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року у складі судді Глоби М. М., та постанову Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П.,

Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначала, що має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є ОСОБА_2 Донька із народження постійно проживає з нею. ОСОБА_2 з 2014 року дочку не відвідує, вихованням не займається, станом здоров`я не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися та бачитися з дитиною, участь у її житті не приймає. Вона вимушена самостійно створювати належні життєві умови для розвитку та навчання дитини, матеріально забезпечувати її. Перебування ОСОБА_2 у розшуку за кримінальним провадженням не виправдовує його та не позбавляє обов`язку піклуватися дитиною, її життям та здоров`ям. Спосіб життя батька може мати негативний вплив на дитину. Вважала, що ОСОБА_2 свідомо уникає виконання батьківських обов`язків щодо своєї дочки.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки

ОСОБА_3 , змінити прізвище ОСОБА_3 на « ОСОБА_3 », внести зміни до актового запису № 446 від 08 лютого 2012 року про народження дитини шляхом зміни в графі «прізвище» із « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав на які посилався позивач відсутні, оскільки відповідач приймає участь у матеріальному забезпеченні дочки, виявляє інтерес до дитини. Умислу в ухиленні відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не встановлено, а тому підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Збереження зв`язку дитини із батьком забезпечить її моральний та духовний розвиток, піклування та виховання обома батьками, що необхідно для благополуччя дитини та її самоусвідомлення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року без змін.

Приймаючи постанову, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, що відповідають зібраним у справі доказам, яким дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли між сторонами, і застосовано закон, який їх регулює.

Апеляційний суд вважав відсутніми підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Апеляційним судом також враховано, що позивачем не надано доказів винних дій на підтвердження негативних дій відповідача відносно дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шевцов О. А., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2019 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Шевцов О. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року у цивільній справі № 617/905/18.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано матеріали цивільної справи № 617/905/18 із місцевого суду.

У жовтні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

Заявникч вважає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що надання матеріальної допомоги відповідачем у вигляді перерахування грошових коштів, не можна вважати виконанням батьківського обов`язку щодо виховання дитини, оскільки дитина більше п`яти років не бачила батька, не мала з ним безпосереднього спілкування.

Судами не взято до уваги ту обставину, що відповідач без поважних причин тривалий час не відвідує дитину, не спілкується з нею, у зв`язку із чим між дитиною та батьком відсутній будь-який духовний зв`язок, дитина не відчуває любові батька.

На думку заявника, суди дійшли до висновків, які не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідач виконує обов`язки щодо матеріального утримання дитини, але з його боку наявна бездіяльність щодо обов`язків із виховання дитини. При цьому, позивач здатна самостійно матеріально забезпечити дитину.

Заявник вказує, що суди необґрунтовано відхилили висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю - ОСОБА_1 у

АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності (по 1/2 частці за кожним) на вказану квартиру.

Відповідно до довідок дошкільного навчального закладу № 01-31/10

від 24 квітня 2017 року, № 01-31/20 від 28 серпня 2017 року, № 01-31/20

від 30 травня 2018 року, комунального закладу «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 5 Харківської міської ради» № 90 від 11 серпня 2017 року, від 10 квітня 2017 року, Центру піщаного мистецтва «Art-you» від 24 травня 2018 року, школи танців «Авансцена» від 25 травня 2018 року, приватного підприємства «Ясен» № 1-30/V-18 від 30 травня 2018 року, батько

ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , на відміну від матері дитини, вказані заклади з дочкою не відвідує, у житті дитини участі не приймає.

Згідно висновку № 519 від 30 липня 2018 року Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради суди встановили, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачем поштовими переказами перераховувались грошові кошти у розмірах від 1 000 грн до 10 000 грнна утримання дочки у період

2013 - 2019 років, що не заперечувалося позивачем під час судового розгляду.

Із договору № 5 купівлі-продажу товару від 29 грудня 2014 року, акту прийому-передачі від 23 січня 2015 року, товарних чеків № 32, 33 від 29 грудня 2014 року, № 012 від 07 травня 2014 року суди встановили, що

ОСОБА_2 для дочки були придбані меблі, в тому числі парта та стілець.

Представником позивача не заперечувався факт купівлі відповідачем для дочки одягу.

Позов про стягнення аліментів із ОСОБА_2 на утримання дочки позивачем не заявлявся.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року, що набрало законної сили, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення графіку спілкування батька із дитиною та зобов`язання вчинити певні дії, - було встановлено порядок участі батька у вихованні дитини та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні дочки.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позивач вважала, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Правові наслідки позбавлення батьківських прав, передбачені у тому числі частиною першою статті 166 СК України, свідчать про те, що такий захід є крайнім заходом впливу і втручання у право на повагу особи до сімейного життя, а отже може застосовуватися лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Встановивши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, а відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у житті своєї дитини про що свідчать як його дії, так і судові рішення, що набрали законної сили у справі № 640/10807/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, не встановивши нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги щодо доведення свідомого ухилення відповідача від виховання дитини, відсутністю його особистих зустрічей із дочкою на протязі тривалого часу, підлягають відхиленню, оскільки за обставин встановлених у даній конкретній справі такі доводи самі по собі не свідчать про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Крім того за наявності на те волі обох сторін особисті зустрічі дитини із батьком, можуть відбуватися не лише за місцем проживання матері, а й за місцем проживання батька, а спілкування дитини із батьком не лише при особистих зустрічах, а й за допомогою сучасних засобів зв`язку та комунікації.

Відомості про те, що ОСОБА_2 не бажає, або ухиляється від такого спілкування з дитиною, в матеріалах справи відсутні.

Перебування ОСОБА_2 у розшуку в межах кримінального провадження в якому здійснюється досудове слідство за його підозрою у вчиненні злочину не пов`язаного із порушенням прав дитини, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Скориставшись своїм правом передбаченим частиною шостою статті 19

СК України суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не погодився із висновком органу опіки та піклування № 519 від 30 липня

2018 року, як недостатньо обґрунтованим.

При цьому із тексту вказаного висновку, який був предметом дослідження судів попередніх інстанцій, вбачається, що в його основу були покладені також і пояснення ОСОБА_1 в яких вона стверджувала, що ОСОБА_2 тривалий час ухиляється, зокрема від обов`язку утримувати дитину. Однак такі пояснення фактично були спростовані під час судового розгляду.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення позову, не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів попередніх інстанцій без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта