Провадження № 2/761/476/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна, про визнання договору дарування фіктивним та недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно з яким просить суд: визнати договір дарування ОСОБА_6 відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ј частини квартири АДРЕСА_1, яка є предметом забезпечення завданої шкоди, фіктивним та недійсним; стягнути з відповідачів на його користь судові витрати, пов'язані з подачею позову: судовий збір на суму 640,00 грн.; судовий збір за забезпечення позову у сумі 320,00 грн.; витрати, пов'язані з виконанням договору з адвокатом по збору доказів у справі, на суму 3500,00 грн.; гонорар за виконану роботу згідно договору від 31.03.2017 року на суму 7 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом його позовом до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

При цьому, постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.06.2016 року винним в ДТП, внаслідок якої автомобіль позивача зазнав ушкоджень, було визнано ОСОБА_7

Разом з тим, незважаючи не запевнення відповідача щодо виконання своїх зобов'язань по виплаті майнової шкоди, станом на дату звернення до суду з цим позовом, шкода позивачу так і не відшкодована.

Натомість, як стало відомо позивачу, 13.10.2016 року між ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, згідно з яким ОСОБА_7 подарував, а його діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли в дар ј частини квартири №3, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

В свою чергу, на думку позивача, вищенаведений договір за своєю суттю є фіктивним, таким, що не створює жодних правових наслідків та насправді спрямований за ухилення ОСОБА_7 від своїх майнових зобов'язань, спричинених скоєнням дорожньо-транспортної пригоди.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що єдиним правовим наслідком спірного договору є створення видимості відсутності майна, на яке могло б бути звернуто стягнення за виконавчим листом про стягнення боргу, позивач просить суд позов задовольнити з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України.

Ухвалою від 13.04.2017 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом.

Ухвалою від 13.04.2017 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 24.05.2017 року представнику позивача було відмовлено в задоволенні заяви про відвід головуючому судді Савицькому О.А.

Ухвалою від 24.05.2017 року провадження в даній цивільній справі в частині позовних вимог, що стосуються ОСОБА_6, було закрито.

Ухвалою від 23.11.2017 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 30.01.2018 року розгляд даної справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

14.02.2018 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_9 у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 13.10.2016 року між ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, згідно з яким ОСОБА_7 подарував, а його діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли в дар ј частини квартири №3, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для визнання вказаного Договору недійсним та фіктивним, посилається, серед іншого, на те, що цей договір за своєю суттю є фіктивним, таким, що не створює жодних правових наслідків та насправді спрямований за ухилення ОСОБА_7 від своїх майнових зобов'язань, спричинених скоєнням дорожньо-транспортної пригоди.

Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В той же час, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи з предмету спору та суб'єктного складу сторін, позивачка не є стороною оспорюваного нею правочину, у зв'язку з чим єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення її прав і законних інтересів даним договором.

При цьому, згідно роз'яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, в обгрунтування фіктивності оспорюваного договору дарування, позивач посилається на те, що оскільки в провадженні провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом його позовом до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. єдиним правовим наслідком спірного договору є створення видимості відсутності майна, на яке могло б бути звернуто стягнення за виконавчим листом про стягнення боргу.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено, а судом не встановлено, чим саме укладення Договору дарування порушує його права чи інтереси, адже, будь-яких належних та допустимим доказів наявності невиконаних зобов'язань ОСОБА_6 перед позивачем на момент укладення Договору дарування, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, матеріали справи не містять.

Натомість, у судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що справа, яка перебуває в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області щодо відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на даний час не розглянута.

В свою чергу, слід зазначити, що Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року по справі за № 6-806це16 зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «ОСОБА_10 проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, відсутність у позивача порушених цивільних прав чи обов'язків у зв'язку з укладенням спірного договору не породжує для нього права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом.

Натомість, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна, про визнання договору дарування фіктивним та недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 03.04.2019 року.

Суддя: