Справа № 345/4309/18
Провадження № 22-ц/4808/1217/19
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.,

суддів: Матківського Р.Й., Василишин Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої затопленням квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Якиміва Р.В. 16 липня 2019 року в м. Калуші,

в с т а н о в и в:

16.10.2018 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої затопленням квартири.

В обґрунтування позову зазначила, що 04.06.2018 року з вини відповідачів, які проживають поверхом вище, сталося затоплення її квартири, що підтверджується актом, складеним 04.06.2018 року комісією КП «ЖЕО №1». Внаслідок затоплення були пошкоджені стеля і стіни в її коридорі, а також залиті стіни і стеля в туалеті, у зв`язку з чим квартира потребує ремонту, вартість якого відповідно до зведеного кошторисного рахунку вартості будівництва від 16.07.2018 року становить 4895 грн. Вона неодноразово зверталася до відповідачів з проханням добровільно відшкодувати заподіяні їй збитки, однак останні не реагують. Крім матеріальної, їй також було завдано моральної шкоди, що полягала у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку із затопленням її майна, яку вона оцінила в 5000 гривень.

Посилаючись на те, що відповідачі відмовилися добровільно відшкодувати завдану їй шкоду, просила стягнути з відповідачів завдану їй матеріальну в розмірі 4895 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 16 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 4895 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків, 2000 грн. в рахунок моральної шкоди, 704,80 грн. сплаченого судового збору та 1000 грн. за надання правової допомоги. В решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що з вини відповідачів сталося затоплення квартири ОСОБА_4 , внаслідок чого їй спричинена матеріальна шкода на суму 4895 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку.

Суд вважав підставними і доводи позивача про те, що внаслідок затоплення квартири їй заподіяна моральна шкода, та дійшов висновку про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на її користь 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В силу ст. 141 ЦПК України суд стягнув солідарно з відповідачів на користь позивача 704,80 грн. сплаченого судового збору та 1000 грн. витрат за надання правової допомоги.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що в порушення Додатку №4 до пункту 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76, в акті про залиття, наданому позивачем, не вказано чіткі причини аварії, що сталася. Зокрема, допитана в судовому засіданні член комісії визнала, що причину про несправність унітазу комісія не перевіряла, а вказала зі слів мешканки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Крім того, в наданому позивачем акті відсутні відомості про обсяги завданої матеріальної шкоди, обсяги необхідного ремонту, його орієнтовну вартість. Таким чином, даний акт не відповідає критерію достовірності та не може бути належним доказом у справі.

Дефектний акт та кошторис на поточний ремонт квартири АДРЕСА_2 , що надані позивачем, також не можуть бути визнані достовірними доказами, оскільки в даних документах відсутня вказівка на те, що вони складені для розрахунку вартості ремонтних робіт саме для усунення наслідків залиття і стосуються місць квартири АДРЕСА_2 , де сталося залиття: коридору і туалету.

Отже, рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Також апелянт вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_4 2000 грн. моральної шкоди. Вказує, що позивач не обґрунтувала в чому проявилась завдана їй моральна шкода (в яких саме душевних стражданнях чи інших переживаннях або погіршеннях). В судовому засіданні позивач пояснила, що продовжує проживати у квартирі без ремонту, що завдає їй душевних страждань, однак таке її проживання не викликане протиправними діями відповідачів, оскільки вона мала можливість зробити в квартирі ремонт за власні кошти, а вже потім вимагати компенсації вартості такого ремонту.

В оскаржуваному рішенні суд вказав, що підставою для стягнення моральної шкоди є погіршення стану здоров`я позивача внаслідок стресу та переживань, викликаних протиправними діями відповідачів, однак ніяких доказів про погіршення стану здоров`я позивач в суд не подавала і взагалі не стверджувала про погіршення стану здоров`я.

Апелянт зазначає і про те, що позивачем не доведено належними доказами понесення витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн., не надано договору про надання правової допомоги, розрахунку понесених витрат, належним чином оформленої квитанції, а тому суд безпідставно задовольнив такі вимоги.

Крім того апелянт вказує, що він має статус учасника бойових дій, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення, а тому він звільнений від сплати судового збору. Однак, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд наведеного не врахував та безпідставно поклав такі судові витрати і на нього.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_5 В ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила та зазначила, що твердження апелянта про те, що в акті від 04.06.2018 року не вказана чітка причина залиття її квартири, не відповідають дійсності, оскільки в акті чітко вказано «в квартирі АДРЕСА_3 тріснув унітаз і протікає». Також комісія рекомендувала мешканцям даної квартири відшкодувати завдані збитки.

Позивач вказала, що судом досліджувався дефектний акт, затверджений директором КП «ЖЕО №1», на капітальний ремонт її квартири, а також локальний кошторис на будівельні роботи в даній квартирі, виконаний особою, яка має на це право, а тому розмір матеріальної шкоди, завданої затопленням квартири, сумніву не підлягає.

Також позивач вважала правильними і висновки суду про стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди та витрат за надання правової допомоги, а доводи апелянта про те, що такі вимоги є недоведеними - безпідставними.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

ОСОБА_5 В ОСОБА_6 подала суду письмову заяву, в якій просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, розгляд справи провести в її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та апелянт в судове засідання не з`явились повторно.

ОСОБА_2 не повідомила суду про причину неявки.

Апелянт ОСОБА_3 повторно надіслав суду письмову заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання його представника адвоката Максимів В.М. Доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 є співвласницею квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2014 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.04.2005 року (а.с. 49, 54).

Відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_3 , що розташована поверхом вище квартири позивача.

З акту про залиття від 04.06.2018 року, складеного комісією КП «ЖЕО №1», вбачається, що 04.06.2018 року в квартирі позивача сталося залиття стелі та стін у коридорі та стелі в туалеті. Причина залиття - в квартирі АДРЕСА_3 тріснув унітаз і протікає. Комісія рекомендувала мешканцям даної квартири відшкодувати потерпілим завдані збитки (а.с. 17).

Дефектним актом на капітальний ремонт квартири АДРЕСА_1 на бульварі Незалежності АДРЕСА_5 , складеним працівниками КП «ЖЕО №1» у 2016 році, було передбачено заміну унітазу з бачком у квартирі відповідачів (а.с. 62).

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 , яка була членом комісії з питання залиття квартири позивача 04.06.2018 року, підтвердила факт залиття квартири АДРЕСА_4 , а відповідач ОСОБА_2 вказала, що залиття сталося через тріщину в унітазі.

У дефектному акті на поточний ремонт квартири АДРЕСА_2 на АДРЕСА_5 , складеному інженером-проектувальником ТОВ «НМЦ «Інпроект» Бродою О.В., визначено обсяг робіт, які необхідно провести у даній квартирі у зв`язку з її залиттям (а.с. 22).

Згідно зведеного кошторисного рахунку вартості будівництва від 16.07.2018 року вартість поточного ремонту квартири АДРЕСА_4 становить 4895 грн. (а.с. 4-16).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Наведена норма закону встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої її майну шкоди, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Вину у завданні шкоди позивачу затопленням його квартири відповідачі належними та допустимими доказами не спростували, що в силу ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України є їх процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому суд безпідставно дійшов висновку про їх задоволення, не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, а зводяться в основному до переоцінки доказів.

Твердження апелянта про те, що суд безпідставно стягнув на користь ОСОБА_4 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, також не беруться судом до уваги, оскільки встановлено, що внаслідок залиття квартири позивач перенесла моральні переживання і незручності, а тому висновок суду першої інстанції про часткове задоволення вказаної вимоги є правильним, а розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, відповідає принципу розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішенні позовних вимог ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення в цій частині.

Разом з тим апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

За даними квитанції №46.148.1/20242447 від 12.10.2018 року (а.с. 1) ОСОБА_4 оплатила судовий збір в розмірі 705 грн. Відповідно до ціни її позову судовий збір при подачі позову в суд підлягав оплаті в загальній сумі 704,80 грн. і саме з цієї суми слід виходити при вирішенні питання розподілу судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України врегульовано питання розподілу судових витрат, відповідно до ч. 1 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що розмір матеріальної та моральної шкоди, яку ОСОБА_4 просить відшкодувати з відповідачів, визначений нею в загальній сумі 9 895 грн. Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково на загальну суму 6 895 грн., що становить 69,68% від пред`явленої ціни позову.

З урахуванням наведених обставин та норм цивільного процесуального законодавства відшкодуванню позивачу підлягає судовий збір в розмірі 491,10 грн. (704,80 грн. х 69,68% = 491,10 грн.)

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Верховний Суд в постанові від 27.06.2018 року в справі №572/2088/17, провадження №61-12842св18 вказав на те, що до 01 вересня 2015 року надання пільг по сплаті судового збору ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було унормоване частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за змістом якої, такі пільги надавалися у випадках, коли спір виник з відносин, що врегульовані безпосередньо цим Законом, проте з 01 вересня 2015 року правове регулювання пільг по сплаті судового збору здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним Законом і не містить жодних обмежень для учасників бойових дій щодо предмету судового захисту порушених прав.

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 23 березня 2015 року (а.с. 102), ОСОБА_3 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

В силу дії ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення в солідарному порядку з відповідачів 704,80 грн. витрат по оплаті судового збору ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення в наведеній частині та ухвалення нового рішення в цій частині. По суті встановленого слід стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 245,55 грн. витрат по оплаті судового збору.

Судовий збір в сумі 245,55 грн., сплачений ОСОБА_8 за подання позовної заяви, які підлягали б відшкодуванню з ОСОБА_3 , котрого звільнено від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

В силу ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно квитанції №0391153 від 10.10.2018 року (а.с. 41) господарюючому суб`єкту ОСОБА_9 за складання позовної заяви сплачено 1000 грн. Проте квитанція не містить даних хто саме оплатив вказані гроші. Також позивачем не долучено до матеріалів справи договору про надання правової допомоги.

З урахуванням наведених обставин та норм процесуального права колегія суддів вважає помилковим висновок суду щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування їй витрат, понесених нею на правову допомогу.

Тому в наведеній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні вимог в цій частині.

В решті рішення Калуського міськрайонного суду від 16 липня 2019 року слід залишити без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 16 липня 2019 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. сплаченого судового збору та 1000 грн. за надання правової допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 , жительки АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , - 245,55 грн. витрат по оплаті судового збору.

Судовий збір в сумі 245,55 грн., сплачений ОСОБА_8 за подання позовної заяви, який підлягав би відшкодуванню з ОСОБА_3 , котрого звільнено від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1000 грн. за надання правової допомоги відмовити.

В решті рішення Калуського міськрайонного суду від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Р.Й. Матківський

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року