Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 658/3251/16-ц

провадження № 61-27945св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року у складі судді Терещенка О. Є. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Бугрика В. В., Базіль Л. В., Семиженка Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 24 грудня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі

25 000,00 доларів США, які зобов`язувалися повернути до 01 листопада

2014 року, але свої зобов`язання не виконали.

ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогами повернути борг, але вони ухилилися від добровільного погашення заборгованості.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , солідарно, суму боргу в розмірі 645 000,00 грн, відсотки за користування грошовою сумою в розмірі 767 550,00 грн, моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн, а також судові витрати.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги уточнив, зазначивши, що, оскільки відповідачі в рахунок погашення суми боргу продали йому належну їм на праві спільної власності квартиру, він зменшує свої позовні вимоги на суму вартості цієї квартири - на 295 340,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій:

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 349 660,00 грн, суму відсотків за договором позики в розмірі 767 550,00 грн, судовий збір в розмірі

6 890,00 грн, банківські витрати при сплаті судового збору в розмірі

400,00 грн. А всього стягнуто 1 124 500,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що відповідачі порушили права позивача не повертаючи йому грошові кошти, а відповідно права останнього підлягають захисту, шляхом їх стягнення в судовому порядку.

Задовольняючи позов у частині стягнення відсотків за користування позиченими грошима за зазначеним договором суд першої інстанції, виходив із обґрунтованості вимоги позивача про стягнення з відповідачів процентів від суми позики, оскільки сплата таких відповідачами передбачена укладеним сторонами договором позики, а добровільно взятих на себе зобов`язань за договором відповідачі не виконали.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_6 не відноситься до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг), тому спір має вирішуватися на підставі статей 1046-1048 ЦК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

05 вересня 2017 року представник ОСОБА_2 - адвокат Таранцов С. П. через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що розрахунок заборгованості проведено неправильно, всупереч вимогам цивільного законодавства.

У укладеній між сторонами розписці нічого не сказано про обов`язок відповідачів сплачувати та, відповідно про право позивача, отримувати проценти за користування коштами. Сторонами не оговорювалась відповідальність за невиконання зобов`язання щодо повернення коштів у строк до 01 листопада 2014 року. Розпискою передбачено сплату комісійних. Проте, ЦК України не передбачено сплати комісійних при отриманні однією фізичною особою в користування коштів від іншої особи. Аналіз законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що позивач не має права на отримання комісійних, так як не є банком, жодних комісійних операцій не здійснював на користь відповідачів. В даному випадку є правильним застосування положень частини другої статті 625 ЦК України при визначені суми, яка має бути повернута.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Каховського міськрайонного суду Херсонської області.

Зупинено виконання рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 рокудо закінчення касаційного провадження.

У листопаді 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 12 червня 2019 року № 682/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-27945св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 24 грудня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 25 000,00 доларів США, які зобов`язувалися повернути до

01 листопада 2014 року, з виплатою щомісячних комісійних 3,5 % від загальної суми.

На підтвердження укладення договору позики відповідачем позивачу була надана розписка.

Свої зобов`язання перед позивачем відповідачі станом на день звернення до суду з позовною заявою не виконали. Відповідачі позовні вимоги позивача не визнають, так як вони в рахунок погашення боргу продали позивачу квартиру. Зі змісту договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали належну їм квартиру позивачу ОСОБА_1 вбачається, що її вартість становила 295 340,00 грн, тому позивач в судовому засіданні зменшив свої позовні вимоги саме на цю суму.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі порушили права позивача не повертаючи йому грошові кошти, а відповідно права останнього підлягають захисту, шляхом їх стягнення в судовому порядку.

Задовольняючи позов у частині стягнення відсотків за користування позиченими грошима за зазначеним договором суд першої інстанції, виходив із обґрунтованості вимоги позивача про стягнення з відповідачів процентів від суми позики, оскільки сплата таких відповідачами передбачена укладеним сторонами договором позики, а добровільно взятих на себе зобов`язань за договором відповідачі не виконали.

Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_6 не відноситься до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг), тому спір має вирішуватися на підставі статей 1046-1048 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

щодо стягнення основної суми боргу за розпискою:

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від

11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня

2017 року в справі № 6-2789цс16.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша стаття 554 ЦК України).

Надана ОСОБА_1 розписка від 24 грудня 2013 року підтверджує не лише укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (позичальник), ОСОБА_3 (поручитель) договору позики, а й отримання грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_2 .

За умовами вказаної розписки, ОСОБА_3 є поручителем ОСОБА_2 за виконання ним зобов`язань за цим договором. Відповідачі порушили умови договору позики і не повернули отриману грошову суму, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача суми боргу у розмірі 349 660,00 грн.

щодо стягнення щомісячних комісійних за умовами розписки:

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, сторони узгодили, що 25 000,00 доларів США надаються у позику з виплатою щомісячних комісійних 3,5 % від загальної суми. Тобто сторони узгодили плату за користування позикою.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі

№ 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин слід дійти висновку про те, що нарахування 3,5 % після закінчення строку (після першого листопада 2014 року), установленого сторонами для повернення коштів, в силу закону не відбувається.

Таким чином, рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року та ухвала апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 року, з підстав передбачених частиною першої статті 412 ЦПК України, підлягають зміні в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 суми відсотків за договором позики яка змінюється з 767 550,00 грн на

239 137,50 грн.

Доводи заявника про те, що позивач не має права на отримання комісійних є безпідставними, оскільки умовами договору сторони узгодили не комісійну виплату, яка регулюється Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а плату за користування грошима.

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, додаткових збирання доказів матеріали справи не потребують, тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 рокуслід змінити та зменшити розмір стягнутих відсотків за договором позики з 767 550,00 грн до 239 137,50 грн.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Щодо розподілу судових витрат:

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки сума, яка заявлена ОСОБА_1 підлягає зміні, Верховний Суд відповідно до статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

За таких обставин, підлягають зміні рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року та ухвала апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 року в частині вирішення питання щодо стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно судовий збір з

6 890,00 грн на 2 822,03 грн, що відповідає пропорційності задоволених позовних вимог.

У такому разі також підлягає вирішення питання щодо розподілу судових витрат за подання відповідачами апеляційної та касаційної скарг.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, сплачений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4 474,77 грн за подання апеляційної скарги, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 2 237,38 грн кожному.

Також підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір за подання касаційної скарги в розміні

4 8811,56 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 суму відсотків за договором позики змінити, зменшити суму стягнутих відсотків за договором позики з 767 550,00 грн до

239 137,50 грн.

Змінити рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від

17 серпня 2017 рокув частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 судового збору з 6 890,00 грн на

2 822,03 грн.

В іншій частині Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 4 474,77 грн (по 2 237,38 грн кожному) за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 881,56 грн за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило