Справа № 452/1024/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сенечин В.М.
Провадження № 22-ц/811/1554/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Сенечина В.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до Стрілковицької сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання факту проживання однією сім'єю та визнання права на спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до Стрілковицької сільської ради про визнання факту проживання однією сім'єю та визнання права на спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона і її сім'я проживає АДРЕСА_1. Навпроти, у будинку АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після їх смерті залишилась відкрита спадщина на спадкове майно, яке складається з житлового будинку, земельної ділянки біля будинку та земельних паїв.

ОСОБА_5 рішенням сесії Стрілковицької сільської ради № 96 від 26 грудня 1997 року була передана у власність земельна ділянка, площею 0, 25 га для обслуговування житлового будинку, та земельні ділянки, площею 0, 10 га і 0, 1254 га для ведення особистого селянського господарства. Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належали земельні ділянки (паї), як колишнім працівникам Стрілковицького господарства.

З липня 2007 року до дня смерті ОСОБА_6 позивачка опікувалася ними, ОСОБА_5 довгий час була лежачою хворою, мала нагноєння ран на ногах, які позивач періодично обробляла, допомагала ОСОБА_6 у санітарно-гігієнічному догляді за ОСОБА_5, щодня зранку приносила безкоштовно молоко від своєї корови, забезпечувала їх усім необхідним (продуктами харчування, повністю обробляла їхні поля, здійснювала ремонт даху та огорожі), на усі релігійні свята забезпечувала усім необхідним до святкового столу, і прибирання будинку та присадиби, у період їхньої хвороби ходила у сільський медпункт по лікаря, купувала відповідні ліки, щодня відвідувала у лікарні в м. Самборі хвору ОСОБА_6 та забирала її з лікарні. Тобто з липня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стали для неї як члени сім'ї, усі їхні питання почали вирішувати разом із ними, позивачкою та членами своєї родини, тобто вони стали як одна сім'я.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, поховання якої здійснювала ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком, сином та сусідами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, після чого ОСОБА_2 разом із свої чоловіком, сином та сусідами займалися похоронами ОСОБА_6

Ураховуючи, що ОСОБА_2 упродовж останніх восьми років перед смертю ОСОБА_6 фактично опікувалась, матеріально забезпечувала, підтримувала морально та надавала іншу необхідну допомогу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які через похилий вік не могли себе забезпечувати, вела їхнє господарство і фактично жила з ними однією сім'єю, здійснила їхнє поховання, то вона вважає себе спадкоємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за законом четвертої черги у порядку ст. 1264 ЦК України.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року оскаржив представник позивач ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що суперечить Конституції України, матеріальному та процесуальному праву. Зазначає, що відповідач, третя особа та свідок ОСОБА_7 протягом розгляду справи не змогли надати належних і допустимих доказів, які б спростовували предмет спору і свідчення 11 свідків, зокрема сусідів та односельчан щодо спільного проживання позивача з сестрами ОСОБА_5. Посилається також і на те, що суд взяв до уваги покази свідка ОСОБА_7, яка згідно наданої довідки Самбірського районного ТЦСО з травня 1995 року здійснювала догляд за померлими ОСОБА_5 та ОСОБА_6, однак в судовому засіданні доведено, що соціального працівника на прізвище ОСОБА_7 ніхто з сусідів та односельчан в оселі сестер ОСОБА_5 ніхто не бачив. Вважає, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях.

Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року та постановити нове рішення, яким визнати факт проживання однією сімєю більше восьми років ОСОБА_2 із ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які померли, відповідно, ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ІНФОРМАЦІЯ_2 року і визнати за нею право на спадкування після їх смерті.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону № 2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Із витягу з погосподарської книги та довідок, виданих виконавчим комітетом Стрілковицької сільської ради Самбірського району відомо, що на день смерті ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 крім неї постійно проживала її сестра ОСОБА_6, котра відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

Встановлено, що ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5 1 квітня 2014 року одержала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається із земельної ділянки, площею 0, 9627 га.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 засвідчила, що вона, як соціальний працівник Самбірського районного територіального центру соціального обслуговування, згідно договору, укладеного між управлінням і ОСОБА_5 та ОСОБА_6, здійснювала догляд за ними, допомагала їм в покупках, приготуванні їжі, прибиранні. Обов'язки соціального працівника вона виконувала з 1995 року. Позивача ОСОБА_2 вона не знає і ніколи біля ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не бачила. ОСОБА_7 також зверталися до лікаря і фельдшера у с. Стрілковичі з метою надання медичної допомоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Із довідки, виданої Самбірським районним територіальним центром соціального обслуговування вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували на обслуговуванні в цьому центрі з травня 1995 року і до дня їх смерті. Догляд за ними здійснювала соціальний працівник ОСОБА_7 (а.с. 69).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не проживала однією сім'єю із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, позивачкою не надано жодних доказів про спільне проживання із ОСОБА_6, спільний побут та взаємні права та обов'язки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 3 ст. 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що на доведення обставин, які б свідчили про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивачем не надано належних та достатніх доказів.

Посилання в апеляційні скарзі на покази допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_6, доводи про щоденну працю у будинку і на присадибній ділянці, неодноразове відвідування сестер ОСОБА_17, коли вони перебували на стаціонарному лікуванні у медичному закладі м. Самбора, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне. З наведеного вбачається, що позивач і покійні сестри ОСОБА_17 перебували між собою у сусідських відносинах і позивач, маючи свою сім»ю і постійно проживаючи в такій, надавала їм допомогу в догляді та по госпродарству, що не є тотожним із фактом проживання однією сім»єю.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту проживання позивача однією сім`єю з одинокими ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Твердження про відсутність доказів на заперечення факту проживання позивача разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сім'єю колегією суддів не приймаються з огляду на те, що згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки до спадкоємців четвертої черги за законом можуть бути віднесені особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, вели спільне господарство та спільний бюджет із спадкодавцем, то обов'язок доведення даних обставин належними та допустимими доказами покладається на позивача.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Відповідно до приписів ч. 1 п.1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.