ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1376/18Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/817/342/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 305010400
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №606/1376/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2018 року, ухвалено суддею Ромазан Л.С., повне рішення виготовлено 13 листопада 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами до фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтуванні позовних вимог, позивач посилалася на те, що в 2012 році вона звернулася до оздоровчого центру в м. Київ вул. Комарова, 3б, для покращення стану здоров'я (лікування зору) та придбала прилад «Foot Energy» і терапевтичну систему «RT - 2050» у фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_4 Вказує, що після використання цих препаратів стан її здоров'я погіршився, у зв'язку із чим вона поступила в лікарню. Зазначає, що відповідачі продали їй продукцію неналежної якості та заборонену для реалізації, а тому просила суд стягнути із фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно 13545 грн., з яких 3545 грн. майнової шкоди, та 10000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від -5 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням, від ОСОБА_2 поступила апеляційна скарга, в якій позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення , яким задовольнити її позовні вимоги.

У доводах апеляційної скарги, позивач посилається на норми Закону України "Про захист прав споживачів" , оскільки вказує, що під час придбання у відповідачів приладів, їй не було надано інформації про продукцію, відповідно до ч.1, 2 ст. 15 вказаного Закону. Зазначає, що до її відома інформації не доведено інформації про придбану продукцію у відповідачів, зокрема найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Крім того, апелянт вважає помилковим висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надала докази несправності придбаної нею продукції, оскільки вважає, що Законом України "Про захист прав споживачів" передбачений інший порядок повернення коштів за товар, а отже і доказування.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано того, що вона неодноразово зверталася з вимогами до відповідачів про відшкодування їй шкоди, внаслідок неякісного товару, як в усній формі так і в телефонному режимі. Окрім того, вказує, що про пред'явлення претензій до відповідачів, щодо продукції, яка нею придбавалася, свідчать її звернення до Держспоживінспекції України, в прокуратуру, до Міністерства охорони здоров'я, в яких нею вказувалися порушення відповідачами при продажі продукції.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 поступив відзив від ОСОБА_3, в якому відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції правильно надав оцінку епікризу про перебування на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні центральної міської лікарні м. Сніжне Донецької області з 25 серпня 2012 року по 7 вересня 2012 року на підтвердження позовних вимог апелянта про відшкодування шкоди, оскільки зі змісту вказаного документа не вбачається, що стан здоров»я позивача погіршився внаслідок застосування терапевтичної системи «ИТ - 2050» та зорового масажеру АНС - 733.

Також, відповідач вважає вірною позицією суду першої інстанції, відповідно до якої позивачем не подано доказів відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону «Про захист прав споживачів» про те, що з часу придбання та використання придбаних нею товарів вона зверталась до відповідачів, із вимогами про несправність товару, його неналежну якість, чи наявність інших недоліків.

Крім того, вказує, що доводи апелянта про відмову продавцем надавати інформацію про товар є голослівними і не підтверджуються належними доказами, а тому не можуть братися до уваги.

Відповідач ОСОБА_3 також, вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі про неякісний товар (терапевтичну систему «ЯТ - 2050»), оскільки вказує про відсутність доказів, які б свідчили про продаж позивачеві неякісної продукції.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явилася , подавши клопотання про розгляд справи за її відсутності

Також, в судове засідання не з'явилися відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 , однак про розгляд справи повідомлені належним чином.

Від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Скиби В.М. поступило клопотання про розгляд справи у відсутності ОСОБА_3

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 у 2012 році придбала прилад «Foot Energy» та терапевтичну систему «RT - 2050» у фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_4 вартість яких становить 3545 грн.

Згідно з товарним чеком №722 від 25 липня 2012 року ФОП ОСОБА_3 реалізував терапевтичну систему «RT - 2050» вартістю 1945 грн.

Сторони не заперечують того, що ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбала терапевтичну систему «RT - 2050».

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 20 жовтня 2009 року, ФОП ОСОБА_4 прийняв від ОСОБА_2 1600 грн. за придбання нею зорового масажеру АНС - 733 («Foot Energy»).В цей же день ним видано ОСОБА_2 гарантійний талон.

З поданих позивачем доказів, суд встановив, що позивач придбала у ФОП ОСОБА_4 товар 20 жовтня 2009 року, а в ФОП ОСОБА_3 25 липня 2012 року(а.с.19,20)

Відповідно до витягів із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_4 з 28 грудня.2009 року та ФОП ОСОБА_3 з 18 червня 2013 року припинили свою діяльність, як суб'єкти господарювання.

Відмовляючи, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення прав ОСОБА_2 відповідачами, внаслідок продажу їй неналежної якості та заборонених до застосування на території України товарів, як медичної техніки так виробів медичного призначення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають обставинам справи.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до п. 5 ст. 7 Закону України «Про захист споживачів споживачів», якщо на продукцію не встановлено гарантійні строки або строк придатності, споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) відповідні вимоги за умови, що недоліки було виявлено протягом двох років.

Зі змісту ст.1166 Цивільного кодексу України випливає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.96 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вирішуючи справи про захист прав споживачів у зв'язку з придбанням товарів неналежної якості, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 12, 14 Закону (1023-12), що такі вимоги можуть заявляти споживачі, котрі мають на товари квитанції, товарні чи касові чеки або інші письмові документи, а щодо товарів, на які встановлено гарантійні строки, - технічні паспорти чи документи, що їх замінюють.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст.23, ч.1 ст.1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Із роз'яснень, викладених в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", вбачається, що до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На підставу позовних вимог, позивач ОСОБА_2 вказує , що її стан здоров'я погіршився після використання приладу «Foot Energy» та терапевтичної системи «RT - 2050», які були придбані нею в оздоровчому центрі, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Комарова, 3б.

Колегія суддів, вважає дані доводи не обґрунтованими, які не підтверджуються матеріалами справи.

Як вбачається з обставин справи, позивач ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні центральної міської лікарні м. Сніжне Донецької області з 25 серпня 2012 року по 07 вересня 2012 року, що підтверджується епікризом ( а.с. 15). З даного епікризу випливає, що позивачу в результаті обслідування постановлено діагноз та призначено відповідне лікування. Будь яких, відомостей про причетність куплених нею у відповідачів препаратів у погіршенні здоров'я у даному документі не зазначено.

Також, зі справи не бачаться проведення експертиз або інших відповідних досліджень, які б свідчили про ушкодження здоров'я позивача, внаслідок застосування препаратів, які були придбані нею у відповідачів. Позивач, не представила доказів того, що внаслідок застосування препаратів куплених у відповідачів,її здоров'я погіршилося. Клопотання про призначення судово - медичної експертизи не заявлялося в суді першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості призначати експертизу за власної ініціативи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Не заслуговують до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідачами було продано їй не належної якості препарати, оскільки як вбачається зі справи, позивач із вимогами чи претензіями про несправність товару, його неналежну якість, чи наявність інших недоліків , виходячи з норм ч. 1 ст. 8 Закону України "Про захист прав споживача", до відповідачів не зверталася, а звернення позивача до органів державної влади, зокрема Міністерства охорони здоров'я, Державної служби України з лікарських засобів, прокуратури із вимогами про неналежність придбаних у відповідачів препаратів (а.с.16-17,18), не свідчить про аналогічне звернення з такими ж вимогами безпосередньо до відповідачів. Окрім того, відповідач ОСОБА_3 зазначає, що зі сторони позивача не було спроб позасудового врегулювання спору, вказує що вона вона не зверталася до них із заявами про неякісний товар чи його поломку (а.с.53). Посилання апелянта на те, що вона зверталася з вимогами та претензіями до відповідачів в телефонному режимі та усній формі, не можуть братися судом до уваги, оскільки не підтверджується належними доказами у справі.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження того, що відповідачі, під час реалізації позивачу терапевтичної системи «RT - 2050» та зорового масажеру АНС - 733, діяли як підприємці, які здійснюють господарську діяльність з медичної практики, оскільки як вбачається зі справи на час продажу препаратів ОСОБА_2, відповідачі ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 здійснювали підприємницьку діяльності, яка не була пов'язана з продажем лікарських препаратів (а.с.42-43,44-45), а тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не вправі були продавати вказані препарати, які не зареєстровані у встановленому законодавством порядку, як лікарські засоби є безпідставними.

Перевіривши висновки суду першої інстанції на відповідність обставинам справи, суд апеляційної інстанції вважає, що у діях відповідачів не встановлено наявності причинного зв'язку між завданою шкодою позивачу ОСОБА_2 у зв'язку із погіршенням її стану здоров'я та їх вини в заподіянні шкоди позивачу, внаслідок продажу вищевказаних препаратів .

Оскільки позивачу відмовлено у первісних вимогах, не підлягає відшкодуванню й моральна шкода, а тому суд обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Інші доводи та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування, з мотивів, викладених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 28 березня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.