Справа № 126/1289/19
Провадження № 2/126/727/2019
"04" листопада 2019 р. м. Бершадь
Бершадський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Гуцола В.І.
із секретарем Притуляк І.І.
за участі позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу загального провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житлом,
Позивачка ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням з тих підстав, що як стверджує вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана нею згідно договору купівлі-продажу від 30.04.2003 року. 27.10.2004 року нею зареєстровано право власності на вказану квартиру і на даний час вона є її єдиним власником. 30.08.1996 року її дочка ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . За її згодою, як власниці квартири, її дочка та відповідач по справі після реєстрації шлюбу почали проживати у квартирі, яка належить їй на праві власності. 28.01.2015 року шлюб між її дочкою та відповідачем по справі розірвано. Починаючи з січня 2015 року, тобто на протязі більше чотирьох років ОСОБА_3 у вказаній квартирі не проживає. Їй відомо, що відповідач на даний час проживає в с. Глинське Бершадського району Вінницької області. На підставі викладеного, вважає, що відповідач повинен бути визнаний судом таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки ніякого відношення до права на власність в нього немає. Просить визнати ОСОБА_3 таким. що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстрації за даною адресою та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.
Позивачка ОСОБА_1 змінила розмір позовних вимог, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, розташованим по АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання двічі поспільне з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суд не повідомив.
Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення.
Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.04.2003 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
30.08.1996 року дочка позивачки ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, 28.01.2015 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 28.01.2015 року у справі № 126/166/15-ц.
Згідно довідки Бершадської міської ради № 772 від 04.06.2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно картотеки реєстраційного обліку зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .
Відповідно до показань свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , їм відомо, що ОСОБА_3 на протязі більше чотирьох років не проживає у квартирі позивачки.
З урахуванням наведеного у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, дані про їх заінтересованість в результатах розгляду справи відсутні.
Встановленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема Цивільним кодексом України (далі ЦК України).
Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.
Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Частиною 1 ст.7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_3 права власності на будь-яку частину квартири не має, не є членом сім`ї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у квартирі чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою.
Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.1 ст. 141, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Судом встановлено, що позивачкою при зверненні до суду з позовною заявою сплачено 768,40 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією АТ КБ "ПриватБанк" від 06.06.2019 року та 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується розрахунком суми гонорару за надану правничу допомогу.
Враховуючи вищезазначене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню вищезазначені судові витрати.
На підставі ст. 3, ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», ч.ч. 2,3 ст. 16, ч.1 ст. 316, ст. 317, ч.1 ст. 321, ч.1 ст. 383, ст. 391, ч.2 ст. 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив права користування житлом задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом, розташованим в АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 768.40 гривень понесених нею судових витрат по сплаті судового збору та 2000 гривень витрат на правову допомогу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Відповідно до п. 15.5 перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя В. І. Гуцол