У Х В А Л А

04 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 466/287/17

провадження № 61-6813ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення 44 450,22 грн процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання. Позов обґрунтовано тим, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2013 року з відповідачів на її користь стягнуто 151 408,60 грн та 10 572,66 грн відсотків. Посилаючись на те, що судове рішення у повному обсязі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не виконане, у зв'язку з чим їй завдано матеріальних збитків, просила суд стягнути три проценти річних від простроченої суми у сумі 46 510,63 грн за період з січня 2015 року по липень 2017 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 44 510,63 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2017 року виправлено описку у рішенні цього ж суду від 19 вересня 2017 року в частині розміру суми, що підлягає стягненню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

28 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 19 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев'ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено що з 1 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

З огляду на положення статті 19 у системному зв'язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом спору у зазначеній справі є стягнення з відповідачів на користь позивача 44 450,22 грн процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом також ураховано, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Підстав, за яких судові рішення, постановлені у зазначеній справі можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судом не встановлено і представник заявника на такі не посилається.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2017 року та постанова Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. С. Олійник