Справа № 724/717/19
Провадження № 2-о/724/27/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 жовтня 2019 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді: Єфтеньєва О.Г.
при секретарі: Мельник М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хотин Чернівецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Посольство Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення,-
В С Т А Н О В И В:
08 квітня 2019 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити юридичний факт перебування його ОСОБА_1 з 31 серпня по 14 жовтня 2014 року в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування заяви зазначає, що він, ОСОБА_1 є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Ставчани, Хотинського району, Чернівецької області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
16.02.2003 року він одружився з ОСОБА_2 . На даний час розлучений, виховує двох дітей сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вказує, що 04.06.1999 року він був призваний до військової служби комісією Хотинського району Чернівецької області та визнаний придатним до проходження військової служби.
08.04.2014 року був призваний на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року у військову частину № НОМЕР_1 польова пошта ( НОМЕР_2 ) на посаду радіотелефоніста.
Відповідно до Витягу із наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при СБУ по строковій службі № 28 від 15.06.2014 року він як військовослужбовець 80 окремої аеромобільної бригади (військова частина НОМЕР_3 м. Львів) радіотелефоніст 2 гаубично-артилерійської батареї прибув до складу сил та засобів, які залучаються з метою виконання службових (бойових) завдань на території Донецької та Луганської областей.
У кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.
27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово - Морських сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1.03.2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати цього «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 року «Територіальна цілісність України».
17.03.2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою.
18.03.2014 року самоназвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». Законодавчим органом Російської Федерації 21.03.2014 року прийнято Склеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значення Севастополя».
Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації -20.02.2014 року.
З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнято Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 року № 1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації.
На виконання зазначеного Закону України «Про санкції» Кабінетом Міністрів України видано розпорядження від 11.09.2014 року № 829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у зв`язку з військової агресією Російської Федерації.
У цілісній сукупності усі наведені в хронологічній послідовності нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України - Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію по відношенню до України.
Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).
Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року № 337-VII.
11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою.
Так, Міністерство закордонних справ Великобританії, прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ, прес-секретар Держдепартаменту Сполучених Штатів Америки заявили, що так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях є нелегітимними, а ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю.
23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно - десантних військ Збройних сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29.08.2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А.Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України».
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.
Зазначене також підтверджується фактами численних затримань громадян Російської Федерації та військовослужбовців Збройних сил Російської Федерації.
За повідомленням прес-центру СБУ від 07.04.2014 року, 5 квітня 2014 року співробітники СБУ спільно з прикордонниками у пункті пропуску «Красна Таловка» і Луганська область, затримали громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 , який намагався перетнути державний кордон України для безпосередньої організації та координації сепаратистських акцій у Луганську. Р.Банних, 1985 року народження, зареєстрований за адресою в/ч НОМЕР_4 , яка входить до складу Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації, безпосередньо організовував та координував з території Російської Федерації роботу диверсійної групи, яка діяла в Україні.
За повідомленням прес-центру СБУ від 24.07.2014 року, військовослужбовець строкової служби Збройних сил Російської Федерації ОСОБА_6 засвідчив, що російська сторона направляє на територію Донецької та Луганської областей кадрових війСЬКОВИХ фахівців, озброєння та броньовану військову техніку. Колишній рядовий російської армії розповів, що його військова частина була перекинута у Ростовську область поблизу кордону з Україною у травні 2014 року. Частина постійно доукомплектовувалася фаховими військовими з числа спецпризначенців Головного Розвідувального управління Російської Федерації та вихідцями з Північного Кавказу, які нелегально переправлялися на Схід України. На українську територію для підтримки бойовиків перекидалась броньована військова техніка з підготовленими російськими бойовими екіпажами.
За повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 01.10.2014 року, у м. Лисичанськ Луганської області контррозвідка СБУ затримала громадянина Російської Федерації, ОСОБА_7 , 1971 року народження, старшого лейтенанта запасу Збройних сил Російської Федерації, із військовою спеціальністю бортового техніка вертольоту МІ-8. Росіянин із м. Воронеж 27 вересня 2014 року незаконно перетнув державний кордон України і намагався потрапити до м. Донецьк, де мав приєднатися до спецпризначенців Російської Федерації для участі у бойових діях проти українських військ, терактах проти мирного населення, доставки боєприпасів та перевезення тіл вбитих спецпризначенцями людей. У затриманого вилучено російський військовий квиток.
Відповідно до щорічного звіту попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду від 04.12.2017 року міжнародний збройний конфлікт між Україною і Російською Федерацією розпочався не пізніше 26.02.2014 року, коли Російська Федерація задіяла особовий склад своїх збройних сил для отримання контролю над частинами території України без згоди уряду України. У звіті йдеться про утиски кримських татар, насильницьке переміщення 179 заарештованих осіб на територію РФ, примусову мобілізацію на військову службу жителів Криму, зникнення і вбивства, жорстоке поводження, порушення права на справедливе судочинство, захоплення майна. Також вказується, що право міжнародних збройних конфліктів можна застосувати і після 18.03.2014 року в тій мірі, в якій ситуація на території Криму і Севастополя буде рівнозначна триваючому стану окупації.
На підтвердження здійснення Російською Федерацією такого ефективного контролю частини території України, а саме частини Луганської області, з усіма його ознаками наводить наступні приклади.
Згідно статті «На Луганськ рухається колона танків, бетрів та вантажівок під прапорами Росії і Криму», що була опублікована на Інтернет-сайті «tsn.ua» 20.06.2014 року, підтверджено, що близько 4.30 бойовики знову атакували Луганський аеропорт. А приблизно о 5.30 ранку колона із військовою технікою пройшла через село Хрящувате з боку кордону з Росією у напрямку до Луганська. У складі колони вісім танків Т-64, БТРи, вантажівки ГАЗ-66, КамАЗи та Урали. На одній з них була зенітна установка. Колона рухається під прапорами Російської Федерації.
У статті: "80-та аеромобільна. Невідомий подвиг оборони Луганського аеропорту" від 06.12.2015 року міститься інформація про те, що 31 серпня 2014 року в Луганському аеропорту почалося пекло. 1 вересня 2014 року російські військові пішли масованою атакою, використовуючи свої новітні танки Т-90. Будівлі, в яких укривалися десантники, російські військові знищували з самохідних артилерійських установок 2С 7 «Піон» та самохідних нометів 2С 4 «Тюльпан». Під час цього наступу було взято багато полонених: кадрових офіцерів, прапорщиків.
На офіційному сайті «Народного Совета ЛHP» міститься Конституція ЛHP від 18.05.2014 року, що визначає конституційну систему органів державної влади (законодавчу, виконавчу, судову), а також органів місцевого самоврядування; закріплює механізм системи стримувань і противаг; визначає межі повноважень органів державної влади; встановлює та охороняє права і свободи людини та громадянина; закріплює певне співвідношення політичних сил.
На офіційному сайті «Народного Совета ЛIHP» міститься Закон «О военных судах Луганской Народной Республики» від 05.09.2014 року, який передбачає утворення військових судів та визначає їх статус, повноваження особливості організації роботи військових судів в умовах воєнного стану.
За повідомленням Інтернет-видання «bbc.com» від 01.09.2014 року, в Україні зараз діють щонайменше чотири російські батальйонно-тактичні групи. Одна з них, діє у районі напрямку Новосвітлівка - Новоганнівка - Красне, що безпосередньо біля Луганська.
Зважаючи на точність ударів, обстріл ведуть професійні артилеристи Збройних сил Російської Федерації. В результаті атак російських збройних сил українські війська вимушені були відійти з аеропорту Луганська та села Георгіївки Лутугинського району Луганської області.
Виходячи зі змісту статті «СБУ разоблачила диверсионную группу, планировавшую захват власти в Луганской области» від 05.04.2014 року за результатами масштабної спецоперації СБУ затримала 15 учасників диверсійної групи, вилучено 300 автоматів, один протитанковий гранатомет, велика кількість гранат, 5 пістолетів, пляшки із запальною сумішшю, значна кількість гладкоствольної та холодної зброї. За інформацією спецслужби, втримані планували здійснити 10 квітня збройне захоплення влади в області.
На офіційному сайті «Народного Совета ЛНР» міститься Закон № 37-1 від 07.11.2014 року «О средствах массовой информации» яким, виходячи зі змісту документу врегульовуються питання організації діяльності засобів масової інформації, порядок поширення масової інформації, відносини засобів масової інформації, права і обов`язки журналіста з громадянами та організаціями, відповідальність за порушення законодавства про засоби масової інформації.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року держави-члени мають нести відповідальність за будь-яке порушення гарантованих Конвенцією прав та свобод громадян, які перебувають під їхньою юрисдикцією». Здійснення юрисдикції є для Договірної держави необхідною умовою, аби вона могла нести відповідальність за дії або бездіяльність, що ставляться їй у вину, та які порушують твердження щодо недотримання прав та свобод, викладених в Конвенції.
Згідно з існуючою судовою практикою «юрисдикція» у відповідності зі статтею 1 конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року не обмежується національними територіями держав-учасниць цієї Конвенції. Відповідальність держави-учасниці поширюється на випадки, коли будь-яка дія чи бездіяльність її влади приводить до певних наслідків за межами її території.
Відповідальність будь-якої Високої Договірної Сторони поширюється на випадки чинення нею (її державними органами, посадовими особами, підконтрольними неї органами чи особами, тощо) дій або допущення будь-якого порушення положень Конвенції та протоколів до Конвенції, що призвело до певних наслідків за межами її території.
Таким чином, у випадках отримання можливості здійснення або здійснення Високою Договірною Стороною ефективного контролю на території, що знаходяться за межами її національних кордонів, особи, що знаходяться на цій території, перебувають під її юрисдикцією, та вона (Сторона) несе перед ними відповідальність.
Оскільки Російська Федерація - держава-агресор - здійснює ефективний контроль над чаСТИНОЮ території України, яка знаходиться за межами її національних кордонів, отже, саме вона зобов`язана забезпечувати права та свободи, гарантовані Конвенцією на території Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей, оскільки ці складові частини території України перебувають під фактичним контролем Російської Федерації, тобто вони перебувають під її юрисдикцією у розумінні та значенні статті 1 Конвенції. Відповідно, Російська Федерація відповідальна за порушення прав і свобод громадян, що гарантовані Конвенцією на цих територіях. Тому стаття 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року однозначно визначає, що Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або за прийняті ними незаконні рішення, а стаття 2 цього закону відповідальність за всю шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладає на агресора відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Отже, саме Російська Федерація зобов`язана забезпечувати права та свободи, гарантовані Женевською конвенцією про поводження з військовополоненими від 12.08.1949 року на території частини Луганської та Донецької областей, оскільки ці складові частини території України перебувають під фактичним контролем Росії, тобто вони перебувають під її юрисдикцією.
Відповідно, Російська Федерація відповідальна за порушення прав і свобод військовополонених, що гарантовані Конвенцією на цих територіях.
Відповідно до Конвенції, яка є чинною для України в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР з 03.07.1954 року, її положення застосовуються навіть тоді, коли одна зі сторін конфлікту не є учасником Конвенції.
Згідно з цією Конвенцією, вона застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо стан війни не визнаний однією з них. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.
Відповідно до п. 1 ст. 4 Конвенції особами, що перебувають під її захистом є особи, які потрапили в полон до супротивника і належать до особового складу збройних сил сторонни конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
З урахуванням положень цієї Конвенції, що стосуються звання й статі, держава, що тримає в полоні, повинна поводитися з усіма військовополоненими однаково, без будь-якої дискримінації за ознаками раси, національності, релігії чи віросповідання, політичних переконань, або за іншими аналогічними ознаками, за винятком випадків привілейованого жиму, який вона могла б установити для військовополонених з причини стану їхнього здоров`я, віку чи професійної кваліфікації.
Жодній Високій Договірній Стороні не дозволено звільняти себе чи будь-яку іншу Високу Договірну Сторону від будь-якої відповідальності, яку вона чи інша Договірна Сторона несе за порушення, згадані в 130 статті (ст.131 Конвенції).
Однак, всупереч норм вказаних Конвенцій, Російська Федерація неодноразово порушувала такі права і свободи військовополонених, як право на повагу до їхньої честі та гідності, право одержувати поштою чи будь-якими іншими способами посилки, індивідуальні і колективні, регулярно перебувати на свіжому повітрі; отримувати необхідну за станом їхнього здоров`я медичну допомогу, тощо.
Цей висновок підтверджується і обставинами, при яких мало місце порушення посередньо його, гарантованих вищезгаданими Конвенціями прав, свідчать наступні факти.
15 червня 2014 року із с. Довгеньке Ізюмського району Харківської області в зону проведення бойових дій на схід України його направили службовим відрядженням у складі 80 окремої аеромобільної бригади з метою виконання службових (бойових) завдань, (додаток 5).
З 15.06.2014 року по 17.10.2014 року він виконував завдання на території Луганської області, на посаді радіотелефоніст 2 гаубично-артилерійскої батареї 3-ї батальйонної тактичної групи 80-ї окремої аеромобільної бригади (військова частина польова пошта НОМЕР_2 м.Чернівці), що підтверджується відповідним військовим квитком та довідкою № 614 від 07.10.2014 року (додаток 4,24).
Зазначає, що в кінці серпня 2014 року йшли запеклі бої за Луганський аеропорт. Його обороняли від 1,5 до 2 тисяч українських військових. На той час російські регулярні війська значно наростили свої збройні сили. В результаті наступу останніх, 31 серпня 2014 року, під час відходу з аеропорту міста Луганськ, він та його товариші: солдат - ОСОБА_8 - водій, радіотелефоніст 2 гаубично артилерійської батареї 3-ї батальйонної тактичної групи 80 окремої аеромобільної бригади (військова частина польова пошта НОМЕР_2 м. Чернівці), молодший лейтенант ОСОБА_9 - командир взводу 2 гаубично-артилерійської батареї потрапили у полон (додаток 25).
Їх переправили у м. Краснодон, що в Луганській області. Дорогою сильно побили. По приїзду кинули у підвал невеликої площі, з однією щілиною під стелею, не ширшу за 20 звідки бив єдиний промінь світла. Пізніше він дізнався, що у м. Краснодон всього привезли 13 українських полонених солдат. Троє, включаючи його, з Чернівецької області. Інші хлопці були з Львівської області.
Вказує, що разом з ним в одному приміщені було сім хлопців, включаючи його товаришів. Сім чоловіків в одній маленькій площині, де не має будь яких умов для задоволення фізіологічних потреб. Санітарні умови були взагалі відсутні. Сморід зводив з розуму.
Сказати, що до них погано відносились це - майже нічого не сказати. У м. Краснодоні до них відносились не як до людей. Образи за час перебування в полоні стали звичним явищем кожного дня. Більш складно було звикнути до допитів, під час яких усі вони піддавалися тортурам. Допитували люди у військовій формі. Він декілька раз бачив, як проходили офіцери в російській уніформі. На допитах хотіли дізнатись позиції, рід військ, кількість, озброєння, строї. Викручували руки та починали бити прикладом автомата по шиї, голові і взагалі по всій верхній частині тіла. Також дуже часто били по куприковій кістці. Часто погрожували вбити за те, що він нібито прийшов на їхню землю стріляти в їхніх дітей.
Харчування було майже відсутнє. Перші дві неділі їсти майже не давали. Потім почали інколи давати щось схоже на суп, вода з однією чи двома локшинами у кружці. Один раз вони вмовили охорону дістати хліб, але отримали один шматок хліба на сім чоловік, розміром не більше ніж пачка сірників. Води також майже не було. Сильне відчуття голоду і спраги, а також безсилля та слабкість наводило на страшну думку, що він може померти або завтра, або через два дні, або взагалі через декілька годин. Він чув, що їх мають обміняти, але довелось чекати жовтня місяця.
Вказує, що його перебування у полоні російських найманців підтверджується відеозаписом, де зафіксовано обмін 14 полонених українських військових на 13 полонених російських найманців, 14 жовтня біля селища Донецький в Луганської області (додаток 26).
01.07.2015 року він отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_5 , яке дає йому право на пільги, встановлені для ветеранів війни - учасників бойових дій (додаток 27).
Отже, саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, він, ОСОБА_1 знаходився з 31 серпня по 14 жовтня 2014 року в полоні на території тимчасово окупованої частини Луганської області України.
Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено право на його життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 6, 14 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 12.08.1949 року та низку прав, передбачених Конвенцією про поводження з військовополоненими, зокрема право на гуманне поводження з військовополоненими, на повагу до честі й гідності, на сприятливе розміщення в полоні, на достатнє харчування тощо.
Зазначає, що звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту його перебування в полоні з 31 серпня по 14 жовтня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено тим, що він має на меті визначення свого статусу як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
У відповідності до статті 2 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
У відповідності до статті 13 Конвенції: ця Конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії особового складу збройних сил сторони конфлікту, також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил.
Вважає, що встановлення факту його перебування у полоні з 31.08.2014 року по 14.10.2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.
При цьому зазначає, що частина 4 ст. 294 ЦПК України передбачає, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.
Згідно ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961 року, ратифікованої указом Президії BPУРСР 21.03.1964 року, функції дипломатичного представництва складаються, зокрема в представництві акредитуючої держави в країні перебування.
Посольство Російської Федерації в Україні - офіційне дипломатичне представництво Російської Федерації в Україні, відповідає за підтримання та розвиток добросусідських стосунків між Росією та Україною.
Крім того, статтею 3 Віденської конвенції про консульські зносини (дата підписання: 24.04.1963 року, дата підписання(приєднання) Україною: 24.04.1963 року (в складі СРСР) дата ратифікації: 23.03.1989 рік (ратифікована BP СРСР), набула чинності з 27.05.1989 року), встановлено, що консульські функції виконуються консульськими установами а також дипломатичними представництвами, яким у цій справі є Посольство Російської Федерації в Україні.
Відповідно до п. а) статті 5 Віденської конвенції про консульські зносини, консульські зносини полягають, зокрема, у захисті інтересів держави, яку консульська установа або дипломатичне представництво представляють в іноземній державі.
Також, згідно зі статтею 1 розділу І Положення про Посольство Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації 28.10.1996 року № 1497, Посольство Російської Федерації є державним органом зовнішніх відносин, що здійснюють представництво Російської Федерації в країні перебування.
Згідно зі статтею 6 розділу II цього Положення, одними з основних задач та функцій Посольства Російської Федерації є представництво Російської Федерації в країні перебування та захист майнових прав та інтересів Російської Федерації в країні перебування.
Застосування правил цього положення на території України обумовлюється тим, що вони регулюють статус та порядок діяльності Посольства Російської Федерації, в тому числі і на території України.
Додатково зазначає, що він вважає за доцільне підкреслити, що, як наведено ним вище, резолюцією Третього комітету ООН, яка була підтримана Генеральною асамблеєю ООН 19.12.2016 року, Російська Федерація визнана державою-окупантом, тобто державою, як сповідує вороже, агресивне ставлення до інших держав-учасниць ООН, порушує у своїй життєдіяльності норми та принципи міжнародного права, грубо нехтує основними правами та законними інтересами долини, які гарантовані основоположними документами у галузі прав людини.
Тому, Російська Федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Міжнародного акту про громадянські і політичні права, фундаментальні міжнародні договори в галузі прав людини, то, відповідно до Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання і не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні, який випливає із статті 2 Статуту ООН.
Російська Федерація, своїми діями, що виразились в замаскованому під волевиявлення населення озброєному захваті Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, а також окупації частини території України, вийшла за межі своїх суверенних повноважень. Ці дії в сукупності з масовим порушенням гарантованих Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінський заключний акт Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від і 01.08.1975 року основних свобод та прав людини, виключає можливість використання Російською Федерацією імунітету від судового переслідування в національних судах України. Вчиняючи проти життя та здоров`я людини злочини, які визнаються ООН найбільш тяжкими злочинами проти людяності, Російська Федерація не виконує обов`язки, передбачені Статутом ООН, а отже не може використовувати право імунітету, надане цим же статутом ООН.
Така позиція про залучення держави - Російської Федерації, до участі у цій справі та його висновок про відсутність у неї імунітету через порушення основоположних норм та принципів, закріплених міжнародними нормативно-правовими актами відповідає духу та вмісту положень статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02.12.2004 року. В ній вказано, що якщо відповідні держави не домовились про інше, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, який зазвичай володіє компетенцією розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування у випадку смерті або Спричинення тілесного ушкодження якій-небудь особі або нанесення шкоди майну або його втрати в результаті дії або бездіяльності, яка імовірно може бути присвоєна державі, якщо така дія або бездіяльність мали місце повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії або бездіяльності знаходився на цій території в момент цієї дії або бездіяльності.
Вважає, що такі дії Російської Федерації значно обмежують його право на захист своїх прав та законних інтересів, гарантованих Статутом ООН та Загальною декларацією прав людини. Грубо порушуючи норми та принципи Статуту ООН, Російська Федерація намагається використовувати імунітет усупереч принципам, закладеним у Статуті ООН та підсумковим документам Спеціального комітету Конференції в Сан-Франциско, у яких закладено принцип чесного виконання своїх обов`язків, у першу чергу щодо поваги до прав та законних інтересів людини.
Порушуючи Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Російська Федерація порушує статтю 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року (ратифікована Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 14.04.1986 року №2077-ХІ), згідно з якою кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись.
Враховуючи вказане вище, а також те, що Російська Федерація визначена у даній справі як заінтересована особа, не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження, підставою подання заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України, правило закріплене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо судового імунітету іноземної держави не підлягає застосуванню.
У вказаних цивільних справах Верховний Суд дійшов висновку, що встановити причинно-наслідковий зв`язок між військовою агресією Російської Федерації та конкретними негативними обставинами в житті заявників можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту. Також Верховним Судом зроблено висновок про те, що відповідальність за порушення, зазначених Конституцією та законами України прав і свобод людини та громадянина на тимчасово окупованій території України несе Російська Федерація як держава-окупант відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відтак від встановлення юридично значимого факту у заявників залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії Російської Федерації, вимушено беруть участь.
Крім того, Верховним Судом зроблено висновок про те, що правило про застосування щодо Російської Федерації судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не порушується визначенням іноземної держави в якості заінтересованої особи. Такий висновок зроблено на підставі того, що у вказаній справі окремого провадження Російська Федерація бере участь як заінтересована особа, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження, а підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Верховний Суд вказує на необхідність врахування приписів п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» та ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо можливості застосування Україною реторсії, правомірних обмежувальних заходів у відповідь на аналогічні заходи іншої держави.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, зазначає, що оригінали письмових доказів, які засвідчені ним та копії яких додано до заяви - є наявні в нього. Також зазначає, що інформація, яка міститься в додатках 6-23 цієї заяви, є публічною, відкритою, і міститься в мережі Інтернет. Гіперпосилання на вказані докази містяться в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення та в додатках до неї. Частина 3 статті 100 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, у зв`язку із чим на вказані докази розповсюджуються вимоги, що ставляться для засвідчення паперових копій доказів.
Тому, підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити вимоги заяви в повному обсязі.
Заявник ОСОБА_1 в судове засідання 21.10.2019 року не з`явився, але від його представника ОСОБА_10 на адресу суду надійшла заява, в якій він просив розгляд справи проводити у його відсутності, вимоги заяви підтримує, просить їх задовольнити.
Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, від представника ОСОБА_11 на адресу суду надійшла заява в якій він просив розгляд вказаної справи проводити у відсутності їхнього представника. Також відмовився від виклику свідків в судове засідання.
Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в судове засідання не з`явився, але був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених ст. 223 ЦПК України.
Оскільки усі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі матеріалів.
Так, судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту його перебування в полоні з 31 серпня по 14 жовтня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обгрунтовуючи вимоги заяви тим, що він має на меті визначення свого статусу як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
В обгрунтування вимог заяви посилається на те, що 15 червня 2014 року із с. Довгеньке Ізюмського району Харківської області в зону проведення бойових дій на схід України його направили службовим відрядженням у складі 80 окремої аеромобільної бригади з метою виконання службових (бойових) завдань.
З 15.06.2014 року по 17.10.2014 року ОСОБА_1 виконував завдання на території Луганської області, на посаді радіотелефоніст 2 гаубично-артилерійскої батареї 3-ї батальйонної тактичної групи 80-ї окремої аеромобільної бригади (військова частина польова пошта НОМЕР_2 м. Чернівці).
В кінці серпня 2014 року йшли запеклі бої за Луганський аеропорт, його обороняли від 1,5 до 2 тисяч українських військових. На той час російські регулярні війська значно наростили свої збройні сили. В результаті наступу останніх, 31 серпня 2014 року, під час відходу з аеропорту міста Луганськ, ОСОБА_1 та його товариші: солдат - ОСОБА_8 - водій, радо телефоніст 2 гаубично артилерійської батареї 3-ї батальйонної тактичної групи 80 окремої аеромобільної бригади (військова частина польова пошта НОМЕР_2 м. Чернівці), молодший лейтенант ОСОБА_9 - командир взводу 2 гаубично-артилерійської батареї потрапили у полон. Їх переправили у м. Краснодон, що в Луганській області. Дорогою сильно побили. По приїзду кинули у підвал невеликої площі, з однією щілиною під стелею, не ширшу за 20 звідки бив єдиний промінь світла. Пізніше заявник довідався, що у м. Краснодон всього привезли 13 українських полонених солдат. Троє, включаючи його, з Чернівецької області. Інші хлопці були з Львівської області.
ОСОБА_1 вказує на те, що разом з ним в одному приміщенні було сім хлопців, включаючи його товаришів. Сім чоловіків в одній маленькій площині, де немає будь - яких умов для задоволення фізіологічних потреб. Санітарні умови були взагалі відсутні. Сморід зводив з розуму. У м. Краснодоні до них відносились не як до людей. Образи за час перебування в полоні стали звичним явищем кожного дня. Вказує, що більш складно було звикнути до допитів, під час яких усі вони піддавалися тортурам. Допитували люди у військовій формі.
Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_1 вказав, що у осіб у формі (камуфляжі), які носять у збройних силах Російської Федерації жодних розпізнавальних знаків, звань на одязі, формі цих осіб не було.
Він декілька раз бачив, як проходили офіцери в російській уніформі. На допитах хотіли дізнатись позиції, рід військ, кількість, озброєння, строї. Викручували руки та починали бити прикладом автомата по шиї, голові і взагалі по всій верхній частині тіла. Також дуже часто били по куприковій кістці. Часто погрожували вбити за те, що він нібито прийшов на їхню землю стріляти в їхніх дітей.
Харчування було майже відсутнє. Перші дві неділі їсти майже не давали. Потім почали інколи давати щось схоже на суп, вода з однією чи двома локшинами у кружці. Вказує на те, що одного разу вони вмовили охорону дістати хліб, але отримали один шматок хліба на сім чоловік, розміром не більше ніж пачка сірників. Води також майже не було. Сильне відчуття голоду і спраги, а також безсилля та слабкість наводило на страшну думку, що він може померти або завтра, або через два дні, або взагалі через декілька годин. Також зазначає, що він чув, що їх мають обміняти, але довелось чекати жовтня місяця.
Також в обгрунтування вимог заяви ОСОБА_1 зазначає, що його перебування у полоні російських найманців підтверджується відеозаписом, де зафіксовано обмін 14 полонених українських військових на 13 полонених російських найманців, 14 жовтня біля селища Донецький в Луганській області.
Заявник вважає, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, він знаходився з 31 серпня по 14 жовтня 2014 року в полоні на території тимчасово окупованої частини Луганської області України. Та саме, внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено право на його життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст.ст. 6, 14 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 12.08.1949 року та низку прав, передбачених Конвенцією про поводження з військовополоненими, зокрема право на гуманне поводження з військовополоненими, на повагу до честі й гідності, на сприятливе розміщення в полоні, на достатнє харчування тощо. Вказав, що не може зазначити свідків, які б підтвердили його вимоги. Також в судовому засіданні від допиту свідків відмовився.
Отже, як встановлено судом, звернення ОСОБА_1 до суду із вимогами про встановлення юридичного факту перебування останнього в полоні з 31 серпня по 14 жовтня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено тим, що останній має на меті визначення свого статусу як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
Проте, суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, ознайомившись із доказами наданими до матеріалів справи, не погоджується із доводами заявника викладеними в обгрунтування вимог заяви, виходячи з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що згідно з паспортними даними, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Ставчани, Хотинського району, Чернівецької області.
На даний час заявник зареєстрований та проживає також за цією адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_6 , виданого Чернівецьким МВК військовим комісаріатом Чернівецької області 17.12.2014 року, ОСОБА_1 був призваний до військової служби комісією Хотинського району Чернівецької області та визнаний придатним для проходження військової служби.
08.04.2014 року, на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року ОСОБА_1 був призваний у військову частину № НОМЕР_1 польова пошта ( НОМЕР_2 ) на посаду радіотелефоніста.
Згідно Витягу із наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при СБУ по строковій службі № 28 від 15.06.2014 року встановлено, що ОСОБА_1 як військовослужбовець 80 окремої аеромобільної бригади (військова частина НОМЕР_3 м. Львів) радіотелефоніст 2 гаубично-артилерійської батареї прибув до складу сил та засобів, які залучаються з метою виконання службових (бойових) завдань на території Донецької та Луганської областей.
Відповідно до довідки № 614 від 07.10.2014 року, виданої солдату ОСОБА_1 в тому, що він перебуває на військовій службі у військовій частині - польова пошта НОМЕР_7 , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.
Згідно Витягу з Наказу керівника сектору «А» № 44 від 13.02.2015 року, пункт 12 даного наказу, встановлено «Вважати такими, що 31 серпня 2014 року потрапили у полон під час відходу з аеропорту Луганськ, в тому числі: солдат ОСОБА_1 , радіотелефоніст 2 гаубично - артилерійської батареї 3-ьої батальйонної тактичної групи 80 окремої аеромобільної бригади (військова частина польова пошта НОМЕР_2 м. Чернівці).
Також, згідно матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 Чернівецьким облвійськоматом 01 липня 2015 року видано посвідчення учасника бойових дій, серії НОМЕР_5 , вказане посвідчення безтермінове та дійсне на всій території України.
Так, частинами 1-3 статті 17 Конституції України встановлено, що Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Згідно з п. 9 ч.1 ст. 85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
Відповідно до пунктів 1, 17, 18 частини 1 статті 106 Конституції України, Президент України: забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України.
Пунктами 19 та 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Вищенаведені положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України», у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв`язок та випливає з компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Підтвердженням такої позиції є прийняття Верховною Радою України та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Так, Верховною Радою України 15.04.2014 прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що зазначено в ст. 2 цього Закону.
У подальшому, постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 №129-VІІІ затверджено Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України: визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).
Також, Верховна Рада України постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014. У вказаній Заяві Верховної Ради України також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.
В ході судового розгляду, за клопотанням представника заявника ОСОБА_10 судом 27 серпня 2019 року на підставі ухвали суду було витребувано з Антитерористичного центру при Службі Безпеки України відомості про обмін військовополоненими, як доказ на який посилається заявник в обгрунтування вимог заяви, відносно громадянина ОСОБА_1 , який відповідно до наказу № 44 від 13.02.2015 року керівника сектору «А» генерала майора ОСОБА_12 потрапив в полон під час відходу з аеропорту Луганськ.
Відповідно до листа Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України за вих.номером 33/8-6880 від 18.09.2019 року, який надійшов на адресу суду 02.10.2019 року на виконання ухвали суду від 27.08.2019 року встановлено, що за даними, що надійшли до Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб, в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, громадянин ОСОБА_1 31 серпня 2014 року потрапив у заручники до незаконних збройних формувань в районі проведення антитерористичної операції та був визволений 14.10.2014 року.
Отже, вказаний зміст листа спростовує посилання заявника на його представника на той факт, що ОСОБА_1 в період з 31 серпня по 14 жовтня 2014 року перебував в полоні саме у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Інших доказів на підтвердження вказаного факту, ані заявником ані його представником суду не надано.
При цьому, представник заявника ОСОБА_10 відмовився від виклику в судове засідання для дачі пояснень свідків, на які посилався у вимогах заяви.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
За змістом роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
В силу ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, суд, дослідивши надані докази та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, аналізуючи та оцінюючи всі докази по справі в їх сукупності, виходячи з того, що дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи не доведено факт, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України заявник ОСОБА_1 знаходився в полоні на території окупованої частини Луганської області, а тому суд вважає за необхідне відмовити заявнику у встановленні факту його перебування в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
А тому, за відсутності доказів перебування заявника ОСОБА_1 в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в зазначений в заяві період, та з урахуванням листа штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України № 33/8-6880 від 18.09.2019 року, суд вважає, що вимоги заяви задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Законом України «Про оборону України», Законом України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 293, 294, 315-316, 319 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Посольство Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Хотинський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 04.11.2019 року.

Суддя: О.Г. Єфтеньєв