Єдиний унікальний номер 243/5970/17 Номер провадження 22-ц/804/994/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката Прокопцева С.В.

представника третьої особи - адвоката Сенько В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/5970/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5, про поділ спільного сумісного майна з апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_5 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2018 року у складі судді Сидоренко І.О., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна. В позовній заяві як третю особу зазначила ОСОБА_5

Зазначала, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 04 листопада 1993 року. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2017 року шлюб між ними розірвано.

Після реєстрації шлюбу вона, відповідач та її мати ОСОБА_5 проживали однією сім'єю, спільною працею та спільними коштами вели будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. В 1999 році їх сім'я вселилася в цей будинок та вони продовжували спільно виконувати оздоблювальні будівельні роботи, які повністю були завершені до 2007 року. Декларацію про готовність об'єкта відповідач оформив 26 квітня 2016 року, після чого 01 червня 2016 року зареєстрував на своє ім'я право власності на житловий будинок. Вважає, що її частка у цьому будинку становить Ѕ частку.

Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1200 га, яка належить на праві приватної власності відповідачу, та відповідно до ст. 377 ЦК за нею має бути визнано право власності на Ѕ частку цієї земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Оскільки у будівництві цього житлового будинку своєю працею та коштами брала участь її мати ОСОБА_5 і відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", який діяв на час будівництва, рішення у цій справі про поділ житлового будинку може вплинути на право ОСОБА_5 на частку спірного житлового будинку, вона має бути залучена до участі у справі як третя особа.

Також в період шлюбу подружжям були придбані:

- земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,600 га;

- автомобіль ВАЗ 21013 ЗНГ, 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_1, та автомобіль ЗИЛ 138 А, 1976 року випуску, які зареєстровані на ім'я відповідача.

25 грудня 2009 року вони придбали 20/100 часток житлового будинку АДРЕСА_3 за 5 000 доларів США, які були передані відчужувачам зазначеної квартири. Однак відповідач у нотаріуса оформив не договір купівлі-продажу, а договір дарування на своє ім'я.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно вирішити питання про поділ майна не бажає, просила поділити спільне майно, набуте за час шлюбу, а саме:

- визнати за нею та за відповідачем право власності за кожним на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 106,8 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м, з господарськими спорудами,

- визнати за нею та за відповідачем право власності за кожним на Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,1200 га, яка розташована у АДРЕСА_1;

- визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована у АДРЕСА_2;

- стягнути з відповідача на її користь Ѕ частку грошових коштів, переданих за 20/100 часток житлового будинку АДРЕСА_3 в сумі, що еквівалентна 2 500 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду;

- визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ 01, державний номер НОМЕР_1, вартістю 25 000 грн., а за відповідачем - право власності на автомобіль ЗІЛ 138 А, 1976 року випуску, вартістю 52 500 грн. (а.с. 2 - 4).

Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_2 Ѕ частки грошових коштів, переданих за 20/100 часток житлового будинку АДРЕСА_3, у сумі, що еквівалентна 2 500 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду, та про визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль ЗІЛ 138А, 1976 року випуску, вартістю 52 500 грн. залишені без розгляду (а.с. 100).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 1993 року по 07 червня 2017 року, що підтверджується рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2017 року (а.с. 18).

За час шлюбу ними було придбано наступне майно:

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі Декларації про готовність об'єкта до експлуатації ДЦ 4, яка видана 26.04.2016 року Департаментом ДАБІ у Донецькій області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13 - 15);

- земельна ділянка, розташована на території Слов'янської міської ради по АДРЕСА_1, площею 0,1200 га, яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_5, який виданий Слов'янською міською радою 29.08.2000 року (а.с. 8);

- земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0600 га, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (а.с. 103);

- автомобіль ВАЗ 21013 ЗНГ, 1985 року випуску, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 10).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по Ѕ частки на:

- житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 106,8 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м, з господарськими спорудами;

- земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1, площею 0,1200 га.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану у АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 01, державний номерний знак НОМЕР_2.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що факт придбання зазначеного майна під час шлюбу сторонами не оспорюється. Позивач просила визнати за нею та за відповідачем право власності за кожним на Ѕ частку житлового будинку з господарськими спорудами та на Ѕ частку земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, а за відповідачем визнати право власності на автомобіль ВАЗ. Відповідач проти такого варіанту розподілу майна не заперечує, тобто фактично визнає заявлені позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна. Ствердження відповідача щодо того, що підставою для відмови у задоволенні позову є та обставина, що не вирішено питання про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі, суд не приймає, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предметом позовних вимог у цій справі є поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на частку у спільному сумісному майні. Позивач не просить виділити їй її частку із спільної сумісної власності подружжя в натурі, у зв'язку з чим суд вважає, що вирішення питання про поділ нерухомого майна в натурі буде виходити за межі позовних вимог ОСОБА_1, а відповідач із зустрічною позовною заявою до суду не звертався (а.с. 109 - 110).

Не погоджуючись з рішенням суду, третя особа ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить:

- скасувати рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2018 року в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності за кожним по 1/2 частки на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 106,8 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м, з господарськими спорудами, та по 1/2 частки на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1, площею 0,1200 га;

- ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 право власності за кожним по 1/3 частки на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 106,8 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м, з господарськими спорудами; та по 1/3 частки на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1, площею 0,1200 га.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона, ОСОБА_5, разом зі своєю дочкою ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_2 спільною працею та для спільного проживання у трьох побудували житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 106,8 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м, з господарськими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 0,1200 га. Будівництво тривало декілька років, після чого вони разом в'їхали в будинок для спільного проживання та продовжували виконувати незавершені будівельні роботи. Вона витратила багато років на будівництво будинку також для свого проживання, проживала і проживає в цьому будинку і на цей час. Відповідно до ст. 360 ЦК України вона як співвласник приймала участь в утриманні майна, що є у спільній власності, у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів).:У зв'язку з зазначеним вона не згодна з визнанням права власності на житловий будинок, який побудований спільною працею та для спільного проживання, лише за подружжям ОСОБА_1.

Зазначає, що їй не направлялася копія позовної заяви та не направлялися наступні змінені позовні вимоги, які мінялися двічі.

При розгляді цивільної справи призначалося 11 судових засідань. Проте її не повідомляли про дати призначених засідань, що призвело до того, що обставини, які підлягали встановленню, докази, які підлягали дослідженню та оцінці, не встановлені та у повному обсязі не досліджені. Неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування судового рішення (а.с. 122 - 127).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що третя особа ОСОБА_5 не була повідомлена про дати призначених судових засідань, є необґрунтованими. В матеріалах справи є рекомендовані повідомлення про вручення їй судових повісток про явку до суду 14.07.2017 року о 15.40 (а.с. 33), 03.08.2017 року о 9.00 (а.с. 35), 21.08.2017 року о 14.00 (а.с. 49), 19.12.2017 року о 9.00 (а.с. 85). Крім того, виникає питання, яким чином їй відомо про кількість судових засідань, якщо про них вона не повідомлялась.

Відповідно до ст. 34 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017 року) треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача. Після вступу в справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням цієї особи розглядається спочатку.

На підставі ст. 52 ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017 року та чинна на час ухвалення рішення) треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов'язки позивача. Після вступу у справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України основними засадами цивільного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність.

За приписами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Керуючись ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зважаючи на наведене, ОСОБА_5, як третя особа, бажаючи реалізувати свої права щодо предмету спору, а саме поділу майна, що на її думку, є об'єктом спільної сумісної власності, мала подати позов про визнання за нею права власності. Проте своїм правом ОСОБА_5 не скористалась. Таким чином, у суда були відсутні правові підстави визнавати за нею право власності. Наведене свідчить про відсутність порушень з боку суду під час ухвалення рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2018 року у справі №243/5970/17.

Вважає, що вимоги ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/3 частку земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1, площею 0,1200 га, задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 з посиланням на норми ЦК України, Закону України "Про власність", зазначає про набуття нею права спільної сумісної власності на будинок, оскільки вона, на її думку, була і є членом сім'ї ОСОБА_2, брала участь своєю працею у його будівництві. Проте вона не довела, що на час будівництва вона була членом сім'ї ОСОБА_2, яким чином вона брала участь у будівництві, якими доказами це підтверджується (а.с. 149 - 151).

Позивач ОСОБА_1 копію апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_5 отримала 01 березня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 141). Письмовий відзив на апеляційну скаргу третьої особи на час розгляду справи позивачем не надано.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду 03 квітня 2019 року третя особа ОСОБА_5 не з'явилася; з'явився її представник - адвокат Сенько В.М., який діє на підставі ордера серії ХВ №000004 від 01.02.2019 року (а.с. 173), який доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_5 підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Прокопцев С.В., який діє на підставі ордера серії АА № 110832 323 від 02.04.2019 року (а.с. 182), проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи ОСОБА_5, позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга третьої особи ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Третьою особою ОСОБА_5 рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2018 року оскаржується лише в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка розташована за цією ж адресою, а тому виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскаржуване судове рішення перевіряється апеляційним судом лише в цій частині.

Рішення суду в частині поділу земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована у АДРЕСА_2; автомобіля ВАЗ 01, державний номерний знак НОМЕР_2, третьою особою ОСОБА_5 та сторонами у справі не оскаржується.

Відповідно до ст. 26 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року, яка діяла на час звернення 05.07.2017 року позивача до суду) у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Такий же склад учасників справи визначений і ст. 42 ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15 грудня 2017 року.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення у цивільному судочинстві (ст. 26, ст. 30 ЦПК (у редакції чинній до 15.12.2017 року).

Згідно ст.ст. 34, 35 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року) треті особи поділяються на два види: 1) треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору; 2)треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Участь третіх осіб у цивільній справі зумовлена тим, що судовий спір між сторонами прямо (для третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги) або опосередковано (для третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги) стосується прав та інтересів цих осіб. Тобто, характерною ознакою третіх осіб є наявність у них матеріально-правої заінтересованості в результатах вирішення судом справи та в реалізації ухваленого в ній судом рішення, яке може вплинути на їх права або обов'язки. Тому участь у справі третіх осіб є формою захисту їх прав та інтересів, що пов'язані із спірним правовідношенням.

Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК у редакції чинній до 15.12.2017 року).

Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на боці однієї зі сторін з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК у редакції чинній до 15.12.2017 року).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач ОСОБА_1 зазначила у позовній заяві як третю особу ОСОБА_5 та обґрунтувала, що її мати ОСОБА_5, вона та відповідач проживали однією сім'єю, спільною працею та спільними коштами вели будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. Оскільки її мати брала участь у будівництві житлового будинку своєю працею та коштами, відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", який діяв на час будівництва, рішення у цій справі про поділ житлового будинку може вплинути на право ОСОБА_5 на частку спірного житлового будинку, у зв'язку з чим вона має бути залучена до участі у справі як третя особа (а.с. 2 - 4).

Відповідно до ст. 34 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року, яка діяла на час звернення 05.07.2017 року позивача до суду) треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача.

Участь третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, характеризується наступними ознаками:

- вступають у процес, що розпочався;

- вступають у процес до закінчення судового розгляду;

- є суб'єктами спірних матеріальних правовідносин;

- вступають у процес добровільно та з власної ініціативи;

- втручаються у спір між сторонами, що вже виник;

- їх інтереси суперечать, як правило, інтересам обох сторін;

- заявляють самостійні вимоги на предмет спору (можуть претендувати на весь предмет чи на його частину);

- відстоюють у процесі свої інтереси, а відтак, їхня юридична заінтересованість носить особистий характер. Матеріально-правовий інтерес полягає в тому, що рішення, яке буде винесено судом по конкретній справі, може порушити права та інтереси третьої особи. Процесуально-правовий інтерес третьої особи полягає в недопущенні ухвалення судом невигідного для себе рішення;

- вступають у справу, пред'явивши позов до однієї або до обох сторін.

Позовна заява може бути подана до закінчення судового розгляду. В свою чергу, судовий розгляд закінчується виходом суду до нарадчої кімнати для постановлення рішення.

Задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, робить неможливим задоволення вимог позивача щодо цього ж предмету спору.

Відповідно до ст. 52 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов'язки позивача.

Відповідно до ст. 35 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року, яка діяла на час звернення 05.07.2017 року позивача до суду) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 53 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов'язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу.

Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку.

Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 06 липня 2017 року у справі було відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5, про поділ спільного сумісного майна та справа була призначена до судового розгляду на 14 липня 2017 року о 15.40 (а.с. 23).

Відповідно до частини 1 ст. 127 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року) після відкриття провадження у справі суд невідкладно надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Копія ухвали про відкриття провадження у справі та судова повістка про виклик до суду були направлені судом третій особі ОСОБА_5 супровідним листом № 243/5970/17/31860/2017 від 10.07.2017 року (а.с. 29)

Судова повістка про виклик до суду на 14 липня 2017 року о 15.40 третьою особою отримана 13 липня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 33).

Проте у судове засідання 14 липня 2017 року учасники справи, в тому числі і третя особа ОСОБА_5, не з'явилися, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 03 серпня 2017 року на 09.00 год.

Судова повістка про виклик до суду на 03 серпня 2017 року о 09.00 третьою особою отримана 22 липня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 36). Проте у судове засідання 03 серпня 2017 року третя особа знову не з'явилася, що підтверджується журналом судового засідання від 03 серпня 2017 року (а.с. 40). У судове засідання 03 серпня 2017 року з'явилася позивач ОСОБА_1, яка є дочкою ОСОБА_5 та згідно матеріалів справи з якою вони проживають за однією адресою.

Згідно журналу судового засідання від 03 серпня 2017 року у судовому засіданні 03 серпня 2017 року була оголошена перерва до 21 серпня 2017 року (а.с. 40).

Судова повістка про виклик до суду на 21 серпня 2017 року о 09.00 третьою особою ОСОБА_5 отримана 17 серпня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 49).

У судове засідання 21 серпня 2017 року третя особа ОСОБА_5 знову не з'явилася, що підтверджується журналом судового засідання від 21 серпня 2017 року (а.с. 45). У судове засідання 21 серпня 2017 року з'явилася позивач ОСОБА_1, яка є дочкою ОСОБА_5 та згідно матеріалів справи з якою вони проживають за однією адресою. Від третьої особи ОСОБА_5 до суду 21 серпня 2017 року надійшла заява від 21 серпня 2017 року, в якій вона просила суд розглядати справу у її відсутність (а.с. 48).

Судову повістку про виклик до суду на 19 грудня 2017 року на 9.00 третя особа ОСОБА_5 отримала 23 листопада 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 85). Проте у судове засідання 19 грудня 2017 року третя особа знову не з'явилася, що підтверджується журналом судового засідання від 19 грудня 2017 року (а.с. 89).

Згідно протоколу судового засідання від 01 лютого 2018 року у судовому засіданні 01 лютого 2018 року третя особа ОСОБА_5 участь не брала, суд 01 лютого 2018 року оголосив перерву у судовому засіданні до 20 лютого 2018 року (а.с. 101).

Відповідно до частини 3ст. 240 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) про відкладення розгляду справи або перерву в судовому засіданні, місце, дату і час нового судового засідання або продовження судового засідання суд повідомляє під розписку учасників справи, які були присутніми в судовому засіданні. Учасники справи, які не прибули або яких суд вперше залучає до участі в судовому процесі, повідомляються про судове засідання в порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов'язковою.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ст. 130 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

В матеріалах справи відсутні відомості про направлення третій особі ОСОБА_5 судової повістки - повідомлення про розгляд справи 20 лютого 2018 року або про видачу судової повістки позивачу ОСОБА_1 для вручення третій особі ОСОБА_5, з якою вони проживають згідно матеріалів справи за однією адресою.

Відповідно відсутні в матеріалах справи і відомості про отримання ОСОБА_5 судової повістки про розгляд справи 20 лютого 2018 року.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що третя особа не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання 20 лютого 2018 року, коли було ухвалено оскаржуване нею судове рішення, є обґрунтованими.

Відповідно до п. 1 частини 2 ст. 128 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до п. 2 частини 1ст. 43 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Незважаючи на неявку в судове засідання 20 лютого 2018 року третьої особи, щодо якої були відсутні відомості про вручення їй повідомлення про дату, час і місце судового засідання, суд першої інстанції в порушення п. 1 частини 2 ст. 128 ЦПК України закінчив 20 лютого 2018 року розгляд справи.

Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Відповідно до п. 3 частини 3 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII)порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року у справі № 295/5011/15-ц (касаційне провадження № 61-1125св17), розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конституційне право на участь у судовому розгляді, право бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення.

Оскільки судом першої інстанції справу 20 лютого 2018 року розглянуто за відсутності третьої особи ОСОБА_5, яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання 20 лютого 2018 року та обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, судове рішення в оскаржуваній частині відповідно до п. 3 частини 3, п. 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України (уредакції чинній до 15.12.2017 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Така ж норма права діє і у ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року №2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року. Згідно ст. 13 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 ст. 3 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 118 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року) позов пред'являється шляхом подання до суду першої інстанції позовної заяви.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

З матеріалів справи встановлено, що третій особі ОСОБА_5, яка 13 липня 2017 року отримала копію ухвали від 06 липня 2017 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна, з 13 липня 2017 року було достовірно відомо про відкриття судом провадження у справі за позовом її дочки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна, в тому числі житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується і її заявою від 21 серпня 2017 року про розгляд справи у її відсутність.

Будучи залученою до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (ст. 35 ЦПК України в редакції чинній до 15.12.2017 року), ОСОБА_5 не скористалася процесуальними правами, передбаченими ст. 27, ст. 34 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року), та до закінчення судового розгляду не пред'явила самостійних позовних вимог до однієї або обох сторін (ОСОБА_1, ОСОБА_6) на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки. Не пред'явивши позов до однієї або обох сторін, третя особа ОСОБА_5 відповідно до ст. 34 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017 року) не набула процесуальних прав і обов'язків позивача, а тому під час розгляду справи суд правильно вирішував питання саме про права та обов'язки сторін, а не третьої особи, яка не є суб'єктом спірних правовідносин, участь у справі якої мала побічний характер.

Відповідно до частини 6 ст. 367 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки третя особа ОСОБА_5 у суді першої інстанції не заявляла позовні вимоги про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_1, у апеляційного суду відсутні підстави для вирішення її вимог, які заявлені в апеляційній скарзі, про визнання за нею права власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/3 частку земельної ділянки, яка розташована за цією ж адресою.

Вирішуючи спір в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя та поділив його та земельну ділянку, на якій він розташований, у рівних частках між подружжям.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 60, 69, 70 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована.

Презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім'я одного з подружжя.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.

Суд першої інстанції правильно встановив та це визнають сторони, що спірний житловий будинок ними був створений (збудований) під час шлюбу та зареєстрований на ім'я відповідача. Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.02.2017 року, згідно якої право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано 27 травня 2016 року за відповідачем ОСОБА_2 на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації ДЦ 84, яка видана Департаментом ДАБІ у Донецькій області 26.04.2016 року (а.с. 13 - 15), тобто під час шлюбу з позивачем ОСОБА_1

Земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1200 га, належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі державного акту НОМЕР_6 від 29.08.2000 року, копія якого додана до матеріалів справи (а.с. 8). Згідно державного акту НОМЕР_6 від 29.08.2000 року земельна ділянка площею 0,1200 га передана у власність відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 19.07.2000 року № 306 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за № НОМЕР_7 (а.с. 8).

Сторони визнають, що кожний з них має право на Ѕ частку цього будинку та земельної ділянки, яка була надана для обслуговування житлового будинку.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 просила поділити житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, саме шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу.

Під час розгляду справи відповідачем було заявлено клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої відповідач просив поставити питання: 1) Чи можливий технічний поділ в натурі на дві рівні частки земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1? 2) Якщо технічний поділ можливий, які існують варіанти поділу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1? 3) Чи можливий технічний поділ в натурі на дві рівні частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1? 4) Якщо технічний поділ можливий, які існують варіанти поділу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1? (а.с. 97 - 98).

Проте позивач проти призначення експертизи заперечувала, посилалась на те, що предметом позовних вимог не є розподіл майна подружжя в натурі та таке клопотання заявлено поза межами вимог позивача.

Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року в задоволенні клопотання відповідача про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи відмовлено. Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд виходив з того, що провести розподіл спільного сумісного майна в натурі або виділити частку із спільного сумісного майна в натурі позивач не просить; розглядаючи справу у межах заявлених позивачем вимог, не має необхідності з'ясовувати питання про розподіл майна в натурі, оскільки вирішення даного питання не має значення для розгляду справи та буде таким, що виходить за межі позовних вимог позивача (а.с. 99).

Зазначена ухвала суду першої інстанції сторонами в апеляційному порядку не оскаржена та сторони не оскаржують рішення суду щодо поділу житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, саме шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу.

Доданий позивачем до позовної заяви акт № 302 від 18.05.2018 року, який складений комітетом мікрорайону "Северний" м. Слов'янськ, згідно якого ОСОБА_5, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4, з 1993 року приймала участь у будівництві будинку по АДРЕСА_1 та фактично проживала у цьому будинку як член сім'ї разом з дочкою ОСОБА_1, зятем ОСОБА_2, онуком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, онукою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 1999 року по теперішній час (а.с. 9), не спростовує висновків суду першої інстанції, з якими погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки третьою особою ОСОБА_5 відповідні позовні вимоги про визнання за нею права власності на відповідну частку спірного житлового будинку не заявлялися.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Оскільки третя особа ОСОБА_5 позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/3 частку житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, до суду першої інстанції не заявляла, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, обставини - чи була ОСОБА_5 членом сім'ї подружжя ОСОБА_8, чи брала вона участь у будівництві спірного житлового будинку, яку саме участь вона брала, не є предметом доказування у цій справі, а тому підстави для допиту у цій справі свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 для підтвердження участі ОСОБА_5 у будівництві спірного житлового будинку, на чому наполягає представник третьої особи, відсутні. Ці обставини не мають значення для вирішення справи, в якій розглядається лише позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та земельної ділянки, які придбані ними за час шлюбу, і презумпцію спільності майна подружжя ніхто у встановленому законом порядку не оспорює.

В позовній заяві, яка надійшла до суду 05 липня 2017 року, позивач, що стосується меж апеляційного оскарження, просила поділити житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, визнавши за кожним з подружжя право власності на Ѕ частку житлового будинку та земельної ділянки (а.с. 2 - 4). Саме такі позовні вимоги і вирішив суд в оскаржуваному судовому рішенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач під час розгляду справи двічі змінювала свої позовні вимоги, які їй не направлялися, є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 ст. 31 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року) позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 49 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п. 2 частини 2).

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі (частина 3).

Відповідно до частини 5 ст. 49 ЦПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частиною третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

В матеріалах справи відсутні заява/заяви ОСОБА_1 про збільшення або зменшення розміру позовних вимог, про зміну предмета або підстав позову.

В матеріалах справи є лише заява позивача від 01.02.2018 року про залишення без розгляду її позовних вимог про поділ автомобіля ЗІЛ 138 А, 1976 року випуску, та про стягнення з відповідача на її користь Ѕ частки грошових коштів, переданих за 20/100 часток житлового будинку АДРЕСА_3 в сумі, що еквівалентна 2 500 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду (а.с. 104).

Отже, доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, є необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення також про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, шляхом визначення ідеальної частки кожного з подружжя на це майно - по Ѕ частці за кожним.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги третьої особи, скасував судове рішення в частині поділу житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 та ухвалив по суті цих позовних вимог таке саме судове рішення, як і суд першої інстанції, тобто ні ціна позову, ні розмір задоволених позовних вимог фактично не змінилися, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених сторонами у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції про поділ в тому числі і іншого майна відсутні.

Третьою особою ОСОБА_5 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 500,00 грн. (а.с. 120, а.с. 121).

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, учасниками справи апеляційному суду не надані.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги третьої особи, але по суті її апеляційних вимог про визнання за нею права власності на 1/3 частку житлового будинку та на 1/3 частку земельної ділянки відмовив, підстави для компенсації третій особі понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, судові витрати по сплаті третьою особою судового збору у сумі 1 500,00 грн. покладаються на третю особу.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2019 року в частині поділу житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання: АДРЕСА_1) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4, місце проживання: АДРЕСА_5)право власності за кожним на 1/2 частку:

- житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 106,8 квадратних метри, житловою площею 63,1 квадратних метри, з господарськими спорудами;

- земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_8, загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.В. Агєєв

Ю.М.Мальований

Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха