ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1193/19 Справа № 199/8734/17 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенку Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Дніпропетровської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Позов мотивований тим, що 13 грудня 2011 року прокуратурою Дніпропетровської області порушено кримінальну справу відносно позивача за ч.3 ст.368 КК України, а 15 грудня 2011 року він був затриманий слідчим прокуратури Дніпропетровської області в порядку ст.115 КПК України та 16 грудня 2011 року позивачу було пред'явлено обвинувачення і того ж дня Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська застосовано щодо позивача запобіжний захід у виді тримання під вартою.

22 грудня 2011 року ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

22 грудня 2011 року слідчим прокуратури Дніпропетровської області накладено арешт на все майно позивача.

27 червня 2012 року обвинувальний акт за обвинуваченням позивача за ч.2 ст. 364, ч.3 ст.368 КК України передано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

06 червня 2014 року постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування.

13 серпня 2014 року позивач був звільнений з СІЗО у зв'язку із закінченням строку тримання під вартою.

10 грудня 2015 року постановою старшого прокурора прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська Суховетрук Т.І. кримінальне провадження №000603 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.368 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв'язку з недостатністю доказів для доведення винуватості в суді і тим, що можливості їх отримати вичерпані та було знято арешт з майна, накладений постановою слідчого по ОВ СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року.

Тобто, позивач незаконно переслідувався слідством з 15 грудня 2011 року по 10 грудня 2015 року (48 місяців), з яких загальна кількість діб тримання під вартою з 15 грудня 2011 року по 13 серпня 2014 року складає 972 доби.

Таким чином, незаконне кримінальне переслідування, перебування тривалого часу в СІЗО спричинило позивачу значних моральних страждань та нанесло непоправну шкоду психологічному стану, здоров'ю, репутації, що також привело до звільнення за власним бажанням.

Враховуючи вищевказану завдану шкоду, позивач просив стягнути з державного бюджету на його користь 50000000 грн. моральної шкоди та 135800,94 грн. втраченого заробітку.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок матеріальної шкоди - втрачений заробіток в розмірі 135 800 грн. 94 коп. та 500000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В іншій частині позову - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем дотримано порядок визначення суми втраченого заробітку, передбачений ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Проте, орган, який повинен був у встановленому Законом порядку і у спосіб вирішити це питання його не вирішив, а тому виконуючи обов'язок по захисту порушеного права, суд врахувавши причинно-наслідковий зв'язок між триманням під вартою та втратою заробітку, оскільки позивач на момент затримання офіційно працював, вважав за необхідне стягнути суму втраченого заробітку в розмірі 135 800,94 грн.. та 500000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вказане рішення суду та в частині стягнення моральної шкоди ухвалити нове судове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 84 576,00 грн., а в частині стягнення матеріальної шкоди провадження у справі закрити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було дотримано принципу розумності та справедливості при визначені розміру моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду змінити в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди та стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 5 000 000 грн..

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що виникла ситуація порушила його нормальний, звичний, душевний стан, призвела до душевних страждань, порушила адаптивне життєве функціонування, внесла повну невизначеність щодо майбутнього та кардинальні зміни у звичний спосіб життя. Крім того, апелянт вказує, що дана ситуація вплинула на його авторитет та репутацію серед оточуючих, створила негативну психологічну установку відносно нього як про людину аморальну, непорядну, сприяла упередженому ставленню з боку колег та співробітників, тривале незаконне притягнення до кримінальної відповідальності поставило позивача крапку в його службовій кар'єрі, вимусила шукати інші шляхи для реалізації його здібностей. Також, апелянт зазначає, що дана ситуація повністю усунула його від активного життя, спілкуванні з рідними, дружиною, спілкуванні та вихованні дітей.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила вказане рішення суду скасувати та ухвали нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що визначаючи розмір відшкодування шкоди, суд першої інстанції не встановив причинний зв'язок між діями працівників прокуратури та погіршенням морального становища позивача. Посилання позивача на наявність завданої йому моральної шкоди не підтверджені належними доказами, а тому є припущенням і не можуть братися судом до уваги. Також апелянт зазначає, що визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн. є необґрунтований, тоді як відповідно до вимог законодавства повинен бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 2011 року ОСОБА_1 був затриманий слідчим прокуратури Дніпропетровської області в порядку ст.115 КПК України.

16 грудня 2011 року позивачу було пред'явлено обвинувачення і того ж дня Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська застосовано щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

22 грудня 2011 року ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

22 грудня 2011 року слідчим прокуратури Дніпропетровської області накладено арешт на все майно ОСОБА_1

27 червня 2012 року обвинувальний акт за обвинуваченням позивача за ч.2 ст. 364, ч.3 ст.368 КК України передано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

06 червня 2014 року постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування.

13 серпня 2014 року позивач був звільнений з СІЗО у зв'язку із закінченням строку тримання під вартою.

10 грудня 2015 року постановою старшого прокурора прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська Суховетрук Т.І. кримінальне провадження №000603 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.368 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв'язку з недостатністю доказів для доведення винуватості в суді і тим, що можливості їх отримати вичерпані та було знято арешт, накладений постановою слідчого по ОВ СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року.

Тобто, позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 15 грудня 2011 року по 10 грудня 2015 року тобто 48 місяців, з яких загальна кількість діб тримання під вартою з 15 грудня 2011 року по 13 серпня 2014 року склала 972 доби.

Цивільним законодавством України, зокрема положеннями ст. 1176 ЦК України, встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У відповідності до ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування такої шкоди виникає зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Статтею 3 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що у вказаних вище випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втраченого заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 30 грудня 2011 року по 06 жовтня 2014 року позивачу без законних на це підстав не виплачувалась заробітна плата, оскільки його було відсторонено від роботи.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Заявляючи вимогу про відшкодування компенсації втраченого заробітку, позивач обґрунтовував її даними щодо свого середнього заробітку, який підтверджувався відповідною довідкою Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 07 вересня 2015 року № 37104/04.2. Оскаржуючи рішення в частині стягнення такого роду компенсації, прокурор зазначає, що судом невірно було визначено розмір середнього заробітку позивача, відтак й усієї суми компенсації. При цьому жодного належного та допустимого доказу на спростування представлених до матеріалів справи даних, розрахунків позивача та суду першої інстанції апелянтом представлено не було, відповідний контрозрахунок не робився. За таких умов колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про недоведеність такої позиції апелянта, відтак неможливості її прийняття судом. Не вбачає колегія суддів й невідповідності у визначенні судом першої інстанції розміру відшкодування вартості неповернутого позивачу майна, оскільки, знову ж таки, доказів такої невідповідності апелянтом представлено не було.

В своїх апеляційних скаргах прокурор та державна казначейська служба серед іншого зазначають, що вимоги про компенсацію втраченого заробітку та відшкодування вартості неповернутого позивачу майна взагалі не підлягають розгляду в даному провадженні. Таку свою позицію апелянти обґрунтовують тим, що порядок та розмір такого відшкодування відповідно до вимог Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначаються органом досудового слідства/прокурором за відповідною заявою потерпілого від дій такого органу. Оскільки з точки зору апелянтів вказаний порядок дотриманий не був, провадження в цій частині на підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підлягає закриттю.

З наведеною позицією прокуратури Дніпропетровської області та державної казначейської служби колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Так, з матеріалів справи вбачається, що за вирішенням питання щодо компенсації втраченого заробітку та відшкодування вартості вилученого та неповернутого позивачу майна останній звертався як до Міністерства юстиції України, так і до прокуратури Дніпропетровської області, на що отримав відповідь щодо відсутності підстав для виплати йому відшкодування за його зверненням та необхідності для вирішення такого питання звернутися з відповідним позовом до суду. За таких умов позивачем здійснювалися передбачені законом заходи безспірного порядку відшкодування спричиненої йому шкоди, які, однак, результатів не дали. При цьому, зважаючи на те, що вищевказаними органами за зверненнями позивача не було визначено розмір відшкодування спричиненої останньому шкоди, а також враховуючи, що питання відшкодування шкоди, завданої цивільним правам та інтересам особи, в тому числі й шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів, віднесене до цивільно-правового порядку вирішення, позиція прокурора та казначейства з цього приводу не може вважатися обґрунтованою.

Щодо вирішення позовної вимоги про відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди колегія суддів зважає на наступне:

Частково задовольняючи таку позовну вимогу, суд першої інстанції зазначив, що розмір такого відшкодування у 500 000,00 грн. є достатнім для розумного задоволення потреб позивача. Обидві сторони по справі, не заперечуючи та не спростовуючи висновків суду щодо наявності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, не погоджувалися з визначеним судом розміром такого відшкодування.

Зокрема прокурор доводив невідповідність висновків суду першої інстанції та вимог позивача тим, що згідно положень ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та п. 3 розділу ІІ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 17774-VIII від 06.12.2016 року відшкодування моральної шкоди позивачу не може бути вищим від суми, що визначається шляхом множення кількості місяців перебування особи під слідством на мінімальну заробітну плату у розмірі 1600,00 грн. Дана позиція прокурора не може бути прийнята судом.

По-перше, положення ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлюють виключно обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди в такого роду випадках та не містять жодного обмеження його максимального розміру.

По-друге, як зазначено в тексті самого п. 3 розділу ІІ закону № 17774-VIII, ним встановлені обмеження щодо використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення встановлених посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. З аналізу вказаної норми та положень зазначеного закону в цілому вбачається, що вказані обмеження застосовуються лише при визначенні розміру оплати праці та інших трудових виплат працівникам, які законодавчо визначені у відповідній кількості мінімальних заробітних плат. Таким чином у випадках, не пов'язаних з трудовими правовідносинами, а також у випадках, коли розмір таких виплат працівникам прямо не визначається кількістю мінімальних заробітних плат, встановлені вищевказаною нормою обмеження на не можуть бути застосовані. При цьому і в інших частинах закону № 17774-VIII не міститься жодного посилання на розповсюдження його дії на визначення розміру моральної шкоди як такої, так і відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням особи до відповідальності. За таких умов жодних підстав для застосування положень такого нормативного документу в даному випадку немає, відтак доводи апеляційних скарг прокурора та державного казначейства в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Однак, колегія суддів не може погодитись із рішенням суду в частині розміру відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що позивач без відповідної правової підстави 48 місяців перебував під кримінальним переслідуванням. При цьому майже 34 місяців він утримувався під вартою, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином впливає на його життя. Після цього позивач також був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано домашній арешт та особисте зобов'язання. При цьому подані постанови про закриття кримінальних проваджень відносно нього свідчать про безпідставність не тільки утримання під вартою але й взагалі кримінального переслідування ОСОБА_1.

Колегія суддів вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв'язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, які згодом закрили кримінальне провадження відносно позивача, останній зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, був відсторонений від посади, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. При цьому наявність такої шкоди, як вже зазначалося вище, визнається та не заперечується й відповідачем та третьою особою, які фактично заперечували лише щодо розміру її відшкодування.

Зважаючи на усі обставини справи, представлені сторонами докази, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту його тривалого безпідставного утримання під вартою, зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, колегія суддів вважає, що належний розміром відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в даному випадку складає 1 500 000,00 грн., що відповідає принципу пропорційності, розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінити, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 грн., а тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін, як таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального законів.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди - змінити.

Визначити розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у розмірі 1 500 000,00 грн..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко