Провадження № 2/337/557/2019
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2019 року місто Запоріжжя
Хортицький районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого судді Котляр А.М.
за участю секретаря Журби Н.Ю.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
27.11.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказує, що їй належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яким належить по 1/3 частині квартири. ОСОБА_4 померла 13.05.2008 року та заповіла належну їй частину квартири. ОСОБА_3 в 2007 році за усною домовленістю подарував їй свою частину квартири, але договір не було оформлено в нотаріальному порядку, після чого ОСОБА_3 виїхав з квартири, його місцезнаходження їй не відоме. З травня 2008 року вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується всією квартирою, проживає в ній з трьома неповнолітніми дітьми. Просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3.
16.01.2019 року ухвалою судді було відкрито загальне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.
06.02.2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, просила позов задовольнити, пояснила, що вона проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 з народження разом з бабусею ОСОБА_4 та ОСОБА_3, якого вважала своїм батьком, проте він не був записаний як батько в її свідоцтві про народження. В 2007 році ОСОБА_3 вирішив виїхати з квартири разом із своєю співмешканкою. Він сказав, що дарує їй свою частку квартири, оскільки вона йому не потрібна, проте жодних письмових договорів укладено не було. Після цього він виїхав з квартири, вона його більше ніколи не бачила. В 2008 році померла її бабуся ОСОБА_4, яка заповіла їй свою 1/3 частину квартири. З того часу вона вважала себе одноособовим власником квартири.
Представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, пояснила, що ОСОБА_2 заволоділа правом на частину квартири відповідача в 2007 році, після чого продовжує відкрито, безперервно володіти ним більше ніж 10 років, що є підставою для визнання за нею права власності за набувальною давністю.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце судового засідання за місцем реєстрації, проте до суду не зявився, причини неявки суду не відомі. Відзив на позов не надав, у звязку з чим суд, враховуючи думку позивача та її представника, вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів
Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи позивача та її представника, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків.
ОСОБА_4 померла 13.05.2008 року. За життя, 06.04.2006 року склала заповіт, яким заповіла всю належну їй частину квартири АДРЕСА_1.
Згідно матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_4, із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 у шестимісячний строк. Інші спадкоємці спадщину із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались. ОСОБА_2 свідоцтво про спадщину не отримала.
На даний час відповідачу ОСОБА_3 належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, він зареєстрований за даною адресою.
В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що ОСОБА_2 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 з народження з бабусею ОСОБА_4 та ОСОБА_3 На даний час ОСОБА_4 померла, а ОСОБА_3 виїхав з квартири 9-10 років тому. ОСОБА_2 проживає в квартирі разом з дітьми. ОСОБА_4 заповіла свою частину онуці ОСОБА_2
Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_2, в квартирі ОСОБА_3 не проживає більше 10 років.
Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Як розяснено у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
На підставі статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
ОСОБА_2, обґрунтовуючи добросовісність набуття нею права власності на частину квартири, що належить ОСОБА_3, посилається на те, що відповідач подарував їй частину квартири на підставі усної домовленості, проте не оформив договір дарування з невідомих їй причин. Доводи позивача свідчать про те, що нею усвідомлюється той факт, що вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на квартиру.
Таким чином, позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Суддя: А.М. Котляр