Дата документу 04.04.2019 Справа № 319/1634/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №319/1634/17 Головуючий у 1 інстанції Мальований В.О.
Провадження № 22-ц/807/1278/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову, неодноразово уточненому в ході розгляду справи, зазначав, що за час перебуванні в шлюбі з ОСОБА_4 ними за спільні кошти 07 березня 2003 року була придбана квартира по АДРЕСА_2, яка згодом була переобладнана в перукарню, де разом з відповідачем здійснювали підприємницьку діяльність в сфері надання послуг перукарнями та салонами краси.

На даний момент у позивача виникли складнощі в користуванні спільно нажитим майном - перукарнею, відповідач забороняє йому заходити до приміщення, змінила замки на вхідних дверях, чим позбавила його робочого місця.

Крім нежилого приміщення (перукарня) зі всіма господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_2, за час шлюбу ним з відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 31 серпня 2005 року за кредитні кошти була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Згідно правовстановлюючих документів, власником квартири є ОСОБА_4 ОСОБА_3 зазначив, що середня вартість спірної квартири на день звернення до суду складає 410 400 грн.

29 березня 2018 року ОСОБА_3 уточнив свої позовні вимоги, доповнивши їх вимогами про поділ майна, яке було придбане за спільні кошти :

-Дзеркало підлогове, 3 шт, вартістю 2000,00 грн., на суму 6000,00 грн,.

-Троліс (перукарський візок), 3 шт, вартістю 1200,00 грн., на суму 3600,00 грн.,

-Кресло перукарське 3 шт, вартістю 1500,00 грн., на суму 4500,00 грн.,

-Кресло офісне 1 шт, вартістю 1000,00 грн.,

-Стілець офісний , 3 шт, вартістю 300,00 грн., на суму 900 грн.,

-Стіл манікюрний , 1шт, вартістю 1500,00 грн.,

-Кушетка косметологічна , 1 шт, вартістю 3000,00 грн.,

-Журнальний стіл, 1 шт, вартістю 1000,00 грн.,

-Шафа офісна, 1 шт, вартістю 800,00 грн.,

-Конвектор 1шт, вартістю 1200,00 грн,

-Журнальний стіл 1 шт, вартістю 500,00 грн,

-Стілець офісний, 2 шт, вартістю 300,00грн, на суму 600,00 грн,

-Стіл манікюрний 1 шт, вартістю 500,00 грн,

-Столик кавовий, 1 шт, вартістю 500,00 грн.,

-Дзеркало настінне 3шт, вартістю 300,00 грн, на суму 900,00 грн., етажерка 3 шт, вартістю 250,00 грн, на суму 750,00 грн., а всього майна на суму 29650 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати за ним та ОСОБА_4 право власності за кожним в рівних частках по 1/2 частині нежилого приміщення (перукарні) зі всіма господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_2, а саме: нежилого приміщення - перукарня, загальною площею 48.1 кв.м., коридор №1, площею 2,2 кв.м., зал №2 площею 24,6 кв.м., коридор №3 площею 4,5 кв.м., санвузол №4 площею 2,0 кв.м., кабінет №5 площею 5,2 кв.м., зал№6 площею 9,6 кв.м., літ."Г" - сарай 1/8 частина, лі."г" - ганок, літ."к" - козирок, та стягнути понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1005,6 грн.; визнати за ним та відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 право власності за кожним в рівних частках по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1; виділити у власність ОСОБА_3 дзеркало підлогове 1 шт, вартістю 2000,00 грн, троліс (перукарський візок) 1 шт, вартістю 1200,00 грн., крісло перукарське 1 шт, вартістю 1500,00 грн., стілець офісний 1 шт, вартістю 300,00 грн., конвектор 1шт, вартістю 1200,00 грн, крісло офісне 3шт, вартісю 800,00грн, на суму 2400грн., журнальний стіл 1 шт, вартістю 500,00 грн, стілець офісний 2 шт, вартістю 300,00грн, на суму 600,00 грн, стіл манікюрний 1 шт, вартістю 500,00 грн, столик кавовий 1 шт, вартістю 500,00 грн., дзеркало настінне 2 шт, вартістю 300,00 грн, на суму 600,00 грн., етажерка 3 шт, вартістю 250,00 грн, на суму 750,00 грн., а всього майна на суму 12050,00 грн.; у власність відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 виділити дзеркало підлогове, 2 шт, вартістю 2000,00 грн., на суму 4000,00 грн,. троліс (перукарський візок), 2 шт, вартістю 1200,00 грн., на суму 2400,00 грн., крісло перукарське 2 шт, вартістю 1500,00 грн., на суму 3000,00 грн., крісло офісне 1 шт, вартістю 1000,00 грн., стілець офісний, 2 шт, вартістю 300,00 грн., на суму 600 грн., стіл манікюрний 1шт, вартістю 1500,00 грн., кушетка косметологічна 1 шт, вартістю 3000,00 грн., журнальний стіл 1 шт, вартістю 1000,00 грн., шафа офісна 1 шт, вартістю 800,00 грн., дзеркало настінне 1шт, вартістю 300,00 грн, а всього майна на суму 17600,00 грн.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов, в якому просила суд визнати за нею та ОСОБА_3 право власності за кожним в рівних частках по 1/2 частині нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 45,1 кв.м., а саме нежиле приміщення - перукарня, яке складається з літ"А" площею 41,5 кв.м., літ."Б" - тамбур, площею 3,6 кв.м., замощення №1. Стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Уточнивши свої вимоги, ОСОБА_4 просила суд розподілити в натурі майно набуте за час шлюбу, а саме виділити їй в рахунок Ѕ частки спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на нежиле приміщення (перукарню) зі всіма господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_2, а саме: нежиле приміщення - перукарня, загальною площею 48.1 кв.м., коридор №1, площею 2,2 кв.м., зал №2 площею 24,6 кв.м., коридор №3 площею 4,5 кв.м., санвузол №4 площею 2,0 кв.м., кабінет №5 площею 5,2 кв.м., зал№6 площею 9,6 кв.м., літ."Г" - сарай 1/8 частина, лі."г" - ганок, літ."к" - козирок; однокімнатну квартиру АДРЕСА_1; виділити відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 в рахунок Ѕ частки спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_3 право власності на нежиле приміщення - перукарню, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 45,1 кв.м., а саме нежиле приміщення, яке складається з літ"А" площею 41,5 кв.м., літ."Б" - тамбур, площею 3,6 кв.м., замощення №1 та житловий будинок з усіма господарськими спорудами, що розташоване по АДРЕСА_4, загальною площею 60,1 кв.м., де житлова площа 27,3 кв.м., позначеного на плані літ «А», надвірні будівлі та споруди: літ. «а» - прибудова, літ «Б» - сарай, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - погріб, літ. «Д» - вбиральня, №1 - ганок, №2 - козирок, №3 - вимощення, №4 - огорожа, №5 - ворота, №6 огорожа. Припинити право спільної сумісної власності між ними на визначене майно.

19 вересня 2018 року ОСОБА_4 уточнила свої зустрічні позовні вимоги та просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а інші об'єкти нерухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя розподілити між ними в натурі, виділивши їй в рахунок Ѕ частки спільного майна подружжя та визнавши за нею право власності на нежиле приміщення (перукарню) зі всіма господарськими спорудами, розташоване по АДРЕСА_2; виділити відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 в рахунок Ѕ частки спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_3 право власності на нежиле приміщення (перукарню), розташоване за адресою: АДРЕСА_3 та житловий будинок з усіма господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_4, припинивши право спільної сумісної власності між ними на визначене майно.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 позов ОСОБА_3 задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину однокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 - задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частини однокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення перукарні, розташоване за адресою АДРЕСА_2 , що складається з наступних приміщень: коридор №1 площею 2,2 кв.м., зал №2 площею 24,6 кв.м., коридор №3 площею 4,5 кв.м., санвузол №4 площею 2,0 кв.м. кабінет №5 площею 5,2 кв.м. , зал №6 площею 9,6 кв.м. 1/8 частина сараю літ "Г", ганок літ "г", козирьок літ "к".

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення перукарні, розташоване за адресою АДРЕСА_3, що складається з наступних приміщень : зал №1 площею 11.6 кв.м., зал №2 площею 10,6 кв.м., підсобне №3 площею 8,8 кв.м., підсобне №4 площею 9,0 кв.м, санвузол №5 площею 1.5 кв.м, тамбур І площею 3,6 кв.м., замощення №1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_4, що складається з: житловий будинок літ."А", прибудова літ "а", сарай літ "Б", сарай літ "В", погріб літ."Г", вбиральня літ. "Д ", ганок №1, козирьок №2, вимощення №3, огорожа №4, ворота №5 , огорожа №6.

В задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом - відмовлено.

Припинено право спільної сумісної власності між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на однокімнатну квартиру, розташованої за адресою АДРЕСА_1, нежитлове приміщення перукарні, розташоване за адресою АДРЕСА_2, нежитлове приміщення перукарні, розташоване за адресою АДРЕСА_3, житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок компенсації різниці вартості майна 13 334 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок компенсації різниці вартості майна 13 334 грн. та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок компенсації різниці вартості майна у розмірі 88 812 грн. вирішити питання понесених судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 21 серпня 1997 року по 14 червня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу подружжя придбало нерухоме та рухоме майно.

Вирішуючи питання про поділ майна, придбаного сторонами у шлюбі, суд першої інстанції вірно застосував положення статей 60, 69, 70 СК України.

Відповідно до пунктів 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угоди (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело коштів.

Суд першої інстанції вирішуючи питання, щодо визначення обсягу спільного майна подружжя, що підлягає поділу обґрунтовано врахував, що квартира АДРЕСА_1, нежиле приміщення перукарні, розташоване за адресою АДРЕСА_2, нежиле приміщення перукарні, розташоване за адресою АДРЕСА_3, житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_4, придбані в період шлюбу, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності і підлягають поділу.

Встановлено, що спірна квартира по АДРЕСА_1 придбана за рахунок кредитних коштів на підставі укладеного 31 серпня 2005 року кредитного договору між ОСОБА_4 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В забезпечення виконання кредитних зобов'язань зазначена квартира відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом передана в іпотеку. Заборгованість за кредитним договорами відсутня, поточні платежі сплачені за рахунок спільних коштів подружжя.

Суд першої інстанції надав належну оцінку розрахунку заборгованості за кредитним договором №014/17-25/2914-74 від 31 серпня 2005 року, та встановив, що за період шлюбу до дня його припинення (2016 рік), сторонами сплачено 303 300,61 грн., заборгованість за кредитним договором становить 256268,14 грн. (станом на 26.05.2016), що становить близько половини суми кредитних зобов'язань. ( а.с.122).

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що отримані кошти за кредитним договором від 31 серпня 2005 року, ОСОБА_4 використовувала в інтересах сім'ї, та при поділі майна подружжя враховуються також і боргові зобов'язання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при придбанні спірної квартири сторонами були використані особисті кошти на сплату першого внеску та на сплату більше половини суми за кредитним зобов'язанням.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на Ѕ частини квартири, за кожним по 1/4 частині квартири, що є пропорційним сплаченому подружжям за період шлюбу кредитного зобов'язання та визнання за ОСОБА_4 право власності на іншу Ѕ частини квартири, кредитні зобов'язання за яку ще не сплачено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/4 частину однокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1. Оскільки решта кредитних зобов'язань зі сплати за квартиру залишаються за ОСОБА_4 до повного їх виконання, то суд дійшов вірного висновку про визнання за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частини однокімнатної квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1.

При вирішенні питання про розподіл в натурі майна подружжя та визнання за ОСОБА_3 в рахунок Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, судом вірно встановлено, що у період шлюбу, 07 червня 2010 року за договором купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок по АДРЕСА_4.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, на момент його укладення загальна оцінка будівель та споруд становить 54078,00 грн.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 03/18 від 29 травня 2018 року, поділити в натурі житловий будинок з усіма господарськими будівлями та надвірними спорудами, відповідно до Ѕ частки кожного з співвласників, розташованого по АДРЕСА_4, з дотриманням будівельних, санітарних норм забудови не представляється можливим.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині поділу спільного сумісного майна подружжя та виділення ОСОБА_3 в рахунок Ѕ частини майна - житлового будинку по АДРЕСА_1, визнавши за ним право власності на нього, та припинення права спільної сумісної власності подружжя на вказане майно.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання за ним та ОСОБА_4 право власності за кожним в рівних частках по 1/2 частині нежилого приміщення ( перукарні) зі всіма господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_2, та позовних вимог ОСОБА_4 про виділення їй в рахунок Ѕ частки спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на нежиле приміщення ( перукарню) зі всіма господарськими спорудами, розташоване по АДРЕСА_2, та виділення відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 в рахунок Ѕ частки спільного майна подружжя та визнання за ОСОБА_3 права власності на нежиле приміщення - перукарню, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_4 01 квітня 2003 року зареєструвалась як фізична особа-підприємець. ОСОБА_3 зареєструвався як фізична особа-підприємець 19 серпня 2014 року, який здійснює свою діяльність в сфері надання послуг перукарнями та салонами краси. У період шлюбу, 07 березня 2003 року за договором купівлі-продажу квартири, ОСОБА_4 придбала у власність квартиру, розташовану по АДРЕСА_2.

Після придбання квартири з метою здійснення підприємницької діяльності, квартира в 2004 році була переобладнана на нежиле приміщення перукарню, загальною площею 48.1 кв.м., коридор №1, площею 2,2 кв.м., зал №2 площею 24,6 кв.м., коридор №3 площею 4,5 кв.м., санвузол №4 площею 2,0 кв.м., кабінет №5 площею 5,2 кв.м., зал№6 площею 9,6 кв.м., літ."Г" - сарай 1/8 частина, лі."г" - ганок, літ."к" - козирок.

Згідно висновку оцінювача про вартість об'єкта оцінки, ринкова вартість нежилого приміщення (перукарні), що знаходиться по АДРЕСА_2 станом на 13 грудня 2017 року становить 201 012,00 грн. ( а.с.15). Сторони погодились з визначеною ринковою вартістю об'єкта нерухомості, заперечень в судовому засідання не надходило.

Судом вірно встановлено, що за час шлюбу, ОСОБА_3 придбав у власність нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок судової оціночно-технічної експертизи є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно звіту з незалежної оцінки, наданого ОСОБА_4, ринкова вартість нежилого приміщення (перукарні), що знаходиться по АДРЕСА_3 станом на 23 січня 2018 року становить 200 000,00 грн.

За висновком судової оціночно-технічної експертизи грошова ринкова (дійсна) вартість нежитлового приміщення з цільовим призначенням перукарня за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 45,10 кв.м станом на 31 серпня 2018 року становить 67 200 грн.

У зв'язку з непогодженням сторін з визначеною ринковою вартістю вказаного об'єкту нерухомості за проведеною судовою оціночно-технічною експертизою та звітом з незалежної оцінки, суд першої інстанції обґрунтовано визначив її ринкову вартість виходячи з середнього показника проведених оцінок - 133 600 грн. (200 000+67200= 267200/2=133600).

З огляду на зазначене, судом першої інстанції вірно визначено ринкову вартість виходячи з середнього показника проведених оцінок.

Доводи апеляційної скарги носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: