Справа №461/9270/18>
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року Галицький районний суд м. Львова

у складі головуючого судді Фролової Л.Д.,

за участі:

секретаря судового засідання Остапчук М.Ю.,

представника позивача Оприск ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних, за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання зобов`язань за договором позики припиненими, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у позовній заяві зазначив, що 15 червня 2010 року він уклав договір позики з ОСОБА_5 на суму 2635000,00 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становило 250000 євро. В подальшому у цей договір за угодою сторін вносилися зміни щодо сплати відсотків за несвоєчасне повернення грошових коштів. Однак, станом на 05 грудня 2018 року грошові кошти за договором позики позивачу не повернуті. Вважає, що відповідачами грубо порушені норми Цивільного кодексу України, а відтак останні зобов`язані повернути йому суму основного боргу 8022000,00 гривень та передбачену договором суму процентів 5775840,00 гривень. Крім того, оскільки боржники прострочили виконання грошового зобов`язання, вони повинні відповідно до вимог ст. 625 ЦК України сплатити три відсотка річних від простроченої суми яка становить 1213454,00 грн. Загальна сума заборгованості за вказаним договором складає 15011294,00 грн. Просив врахувати, що ним було змінене прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 .

У відзиві на позовну заяву про стягнення боргу за договором позики (а.с.44-52) представник відповідачів заперечив позовні вимоги, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. На його думку, позивачем свідомо приховуються факти, які мають важливе значення для вирішення справи по суті. Твердження позивача щодо невиконання умов договору позики спростовуються письмовими доказами, а саме трьома письмовими розписками позивача про отримання грошових коштів.

Позивач скористався своїм правом, передбаченим ЦПК України та надав відповідачеві та суду відповідь на відзив, в якій вказав, що згідно з договором позики факт повернення грошових коштів має бути підтверджений письмовою заявою, підпис на якій підтверджується нотаріально. Оскільки позика відповідачами не повернена, така письмова заява відповідно не складалася. Кошти у сумі 50000 тисяч євро, які він отримав 05 січня 2016 року, є сумою процентів за користування грошовими коштами за період з січня 2013 року по серпень 2014 року, враховуючи визначену ст. 534 ЦК України черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням (а.с.81-83).

22 січня 2019 року до Галицького районного суду міста Львова ОСОБА_8 та ОСОБА_5 була подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_3 про визнання договору позики припиненим. Позивачі за зустрічним позовом визнали факт укладення договору позики (з подальшими змінами), договору іпотеки з ОСОБА_3 на суму 250000 євро. Однак, зазначили, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 були повернути грошові кошти відповідачу за зустрічним позовом у повному обсязі, про що свідчать письмові документи, підписані позикодавцем ОСОБА_3 . Крім того, просили врахувати, що для погашення боргу ними була продана квартира АДРЕСА_1 за безпосередньої участі відповідача і йому було передано 174000,00 євро у присутності покупців квартири Туркінових, нотаріуса Вишинської О.М., маклера Бенях ОСОБА_9 Однак, на наступний день відповідач заявив, що ним отримано лише 150000 євро про що він зазначив у письмовому документі у вигляді таблиці. Вважають, що сума заборгованості за договором позики станом на 04 січня 2013 року складала 206270 євро, сума процентів за час фактичного користування грошовими коштами за період з січня по березень 2013 року 6188,1 євро (206270,00 х 1% /100 х 3 місяці користування), загальна сума 212458,1 євро. В подальшому, 10 квітня 2013 року за рахунок коштів від продажу квартири відповідачу була повернута сума 174000,00 євро. Залишок склав 38458,1 євро. 05 січня 2016 року також було передано відповідачу за зустрічним позовом 50000,00 євро як останній платіж в межах досягнутих домовленостей про повне припинення боргових відносин. Просили визнати зобов`язання за договором позики припиненими у зв`язку з його повним виконанням (а.с.93-101).

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 зазначив, що не визнає доводів відповідачів щодо повернення суми позики, оскільки такий факт відповідно до договору повинен бути підтверджений письмовою заявою, складеною в нотаріальному порядку (а.с.135-140).

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які позивач посилалась, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Щодо сплати боргу за договором позики.

Судовим розглядом встановлено, що 15 червня 2010 року ОСОБА_10 та ОСОБА_5 уклали договір позики, згідно умов якого останній як позичальник отримав 692835,00 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору є еквівалентом 71500 євро. Зазначену суму ОСОБА_5 зобов`язався повернути у строк до 01 липня 2012 року (а.с.5-6).

24 вересня 2010 року до договору позики були внесені зміни щодо збільшення суми позики до 2635000 гривень, що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 250000 євро, та дати повернення грошових коштів, а саме до 31 грудня 2015 року (а.с.7-8).

04 січня 2013 року сторони змінили пункт 3 вищезазначеного договору, передбачивши, що за час фактичного користування грошовими коштами позичальник зобов`язується до 10 числа кожного місяця сплачувати позикодавцю один процент від суми залишку коштів (а.с. 9-10).

Згідно з письмовими заявами від 15 червня 2010 року, 24 вересня 2010року, 04 січня 2013 року (а.с.10-17), відповідач ОСОБА_11 як дружина позичальника зазначила, що отримання позики відповідає інтересам їх сім`ї (шлюб між відповідачами був укладений 04 квітня 2002 року).

24 вересня 2010 року був укладений договір іпотеки на забезпечення вимог іпотекодержателя ОСОБА_10 , що випливають з договору позики. Іпотекодавцем виступав ОСОБА_5 , а предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_1 (а.с.56-59).

Згідно із заявою від 08 квітня 2013 року ОСОБА_10 надано дозвіл на зняття заборони відчуження та вилучення запису з реєстру іпотек, що були зареєстровані на підставі договору іпотеки (а.с.61).

Відповідно до даних договору купівлі-продажу від 10 квітня 2013 року ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_12 та ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 62-69).

Відповідно до положень статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі за первісним позовом на підтвердження виконання зобов`язань надали суду оригінали письмових документів, складені та підписані саме позивачем у формі таблиці з яких вбачається наступне:

- письмовий документ (а.с. 236) свідчить, що позивачу 04 січня 2013 року повернуто 43730 євро;

- письмовий документ (а.с. 235) свідчить, що позивачу 11 квітня 2013 року повернуто 150000 євро;

- розписка від 05 січня 2016 року свідчить, що позивачем отримано грошові кошти в еквіваленті 50000 євро як часткове повернення позики.

Таким чином, заборгованість відповідачів за договором позики складає:

250000 євро 43720 євро 150000 євро 50000 євро = 6270 євро.

Проаналізувавши письмові докази, суд переконаний що вказані письмові документи у вигляді таблиць є належними та допустимими доказами повернення грошових коштів позивачу. На них зазначено його прізвище, дата, міститься підпис позивача, який ним не оспорювався, хоча суд роз`яснював представникові позивача право на звернення з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи. У вказаних документах чітко вбачається колонка з сумами грошових коштів, які зазначені як «повернуто», що виключає подвійне трактування.

Судом не можуть бути прийняті посилання позивача на те, що оскільки, у таблицях не зазначена грошова одиниця, то мова не може йти про розрахунок саме у євро. Дійсно, чіткого посилання письмові документи (таблиці) не містять, однак, суд виходить з того, що договір позики укладений саме у євро, існування інших договорів між сторонами суду не доведено. Крім того, судом враховані покази свідка ОСОБА_14 , яка показала, що вона з 2009 року працювала на посаді директора у ательє відповідача за первісним позовом ОСОБА_15 - ОСОБА_16 «Дизайн студія Роксолани Богуцької». Їй було відомо, що між сторонами у 2010 році був укладений договір позики. У той час між сторонами були дружні стосунки, вони були кумами. У її присутності сторони договору зустрічалися, ОСОБА_11 та ОСОБА_5 повертали ОСОБА_3 певні суми грошових коштів у іноземній валюті - євро. Крім того, свідок за дорученням Богуцької-Кремпович Р.М. здійснювала обмін грошових коштів, гривні на євро, і це було пов`язано з передачею коштів ОСОБА_3

Приймаючи рішення про встановлення факту часткового погашення боргу відповідачами, суд виходить також, що неврахування вищезазначених письмових документів (таблиць) призведе до повторного погашення боргу, що є несправедливим з точки зору принципу верховенства права та буде надмірним тягарем для відповідачів. Так, виконання зобов`язань були забезпечені іпотекою квартири, яка належала відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 17 вересня 2007 року. Саме за згодою іпотекодавця ОСОБА_3 були здійснені певні процесуальні дії для зняття заборон відчуження для продажу вказаної квартири, що опосередковано підтверджує позицію відповідачів за первинним позовом, що гроші від реалізації предмета іпотеки були передані позивачу для погашення боргу. Крім того, факт передачі грошей ОСОБА_17 ОСОБА_16 та ОСОБА_5 позивачу був підтверджений в судовому засіданні свідком ОСОБА_18 , яка пояснила, що була присутня під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири як ріелтор. Стверджувала, що ОСОБА_3 був присутній також, його особа була встановлена нотаріусом на підставі паспорту, він надав нотаріальну письмову згоду на укладення правочину і йому були передані гроші у сумі 174000 євро, отримані до підписання договору продажу квартири третім особам. Однак, при цьому суд не може погодитись з позицією відповідачів за первісним позовом, що вказаним свідком підтверджується сума переданих коштів ОСОБА_3 , оскільки з точки зору цивільно-процесуального законодавства це є недопустимим доказом у справі, так як поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.Договір продажу квартири був здійснений 10 квітня 2013 року, і як свідчить письмовий документ (таблиця) (а.с. 235) від 11 квітня 2013 року повернуто позивачу 150000 євро.

Судом не приймається твердження позивача ОСОБА_3 про те, що відсутність письмової заяви позикодавця з його нотаріально засвідченим підписом свідчить про неповернення відповідачами боргу за договором позики, з наступних підстав.

Зі змісту договору позики дійсно вбачається (п.6), що факт повернення грошових коштів має бути підтверджений письмовою заявою позикодавця, підпис на якій засвідчується нотаріально.

У той же час, ч. 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України).

На підтвердження погашення сум в рахунок заборгованості за договором позики відповідачами подано суду письмові документи: таблиці та розписку від 05 січня 2016 року. Дані таблиці містять підписи сторін договору та відповідні суми коштів (прив`язані до дат) у графі «повернуто». Розписка містить запис від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_19 та ОСОБА_20 05 січня 2016 року грошових коштів у еквіваленті 50000 євро як часткове повернення позики згідно з договором від 15 червня 2010 року.

Суд, відповідно до свого внутрішнього переконання оцінює дані докази як належні, достатні, оскільки вони дають змогу дійти висновку про наявність певних обставин справи факту часткового повернення сум коштів у рахунок погашення заборгованості за позикою. Вказані докази з точки зору вимог цивільного процесуального законодавства є допустимими. Відтак, суд вважає, що зазначеними засобами доказування відповідачі за первісним позовом довели наведені обставини, тому посилання позивача на відсутність заяви про погашення боргу не спростовує встановлених судом фактів.

Щодо сплати відсотків за договором позики.

Вирішуючи питання сплати відсотків за договором позики суд керується правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору № 2 від 04 січня 2013 року про внесення змін до основного договору позики від 15 червня 2010 року, сторони погодили, що за час фактичного користування грошовими коштами позичальник зобов`язується до 10 числа кожного місяця сплачувати позикодавцю один процент від суми залишку коштів (а.с. 9-10) до повного повернення грошових коштів, а саме до 31 грудня 2015 року (а.с.7-8).

Відтак, у межах строку позики до 31 грудня 2015 року відповідачі мали, зокрема, повертати позивачеві грошові кошти і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право на проценти виникло у позикодавця з 05 січня 2013 року.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання та передбачає самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу по процентах. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу по процентах починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Оскільки, представник відповідачів зробив заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с.50), суд стягує проценти виключно за грудень 2015 року (дата звернення до суду з первісним позовом 05 грудня 2018 року; строк дії договору до 31 грудня 2015 року) у наступній сумі: 56270 євро (сума заборгованості) х 1% = 562,70 євро.

Щодо стягнення 3% річних.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній справі вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, сума трьох відсотків річних складає:

- за період з 01 січня 2016 року по 05 січня 2016 року - 5 днів, з суми 56270,00 євро: 56270,00 х 0,03 / 365 х 5 = 23,12 євро;

- за період з 06 січня 2016 року по 05 грудня 2018 року (день звернення позивача з первісним позовом до суду) 1064 дні, з суми 6270,00 євро (після погашення 50000 євро): 6270,00 х 0,03 / 365 х 1064 = 548,32 євро.

Загальна сума трьох відсотків річних становить 571,44 євро що на день винесення рішення, відповідно до офіційного курсу НБУ становить (571,44 х 27,652) = 15801,46 коп.

Відтак, солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача за первісним позовом підлягають: основний борг за договором позики у розмірі 6270,00 євро, проценти за користування позикою у сумі 562,70 євро, три проценти річних у сумі 571,44 євро, всього 7404,14 євро, що станом на 23 жовтня 2019 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 204072 грн 91 коп.

Щодо зустрічного позову.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_15 - ОСОБА_16 , ОСОБА_5 , суд встановивши та надавши оцінку наведеним вище обставинам, дійшов висновку про відмову у їх задоволенні. Так, позивачі за зустрічним позовом просили суд визнати зобов`язання за договором позики від 15 червня 2010 року (зі змінами і доповненнями) припиненими у зв`язку з його повним виконанням.

В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Судом було встановлено, що відповідачами за первісним позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_5 обов`язок повного повернення грошових коштів за договором позики не виконаний. Станом на момент звернення ними до суду із зустрічним позовом (22 січня 2019 року) та на день ухвалення цього рішення заборгованість за договором позики складає 6270 євро.

Відтак, в силу норм цивільного законодавства належного виконання умов договору позики не відбулося, а відтак, відсутні підстави для визнання зобов`язання припиненим з цих підстав.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 8810,00 грн (а.с.24).

У зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідачів солідарно необхідно стягнути суму судового збору, яка є пропорційною задоволеній частині позовних вимог. Так, позивач просив стягнути з відповідачів у загальній сумі 15011294,00 грн, при цьому судом стягнуто 204072,91 грн. Сума судового збору, що піддягає стягненню розраховується наступним чином: 204072,91 / 15011294,00 х 8810,00 = 119,76 грн.

У зв`язку з відмовою судом у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_20 , ОСОБА_5 , сплачена ними сума судового збору 768,40 грн відноситься на рахунок держави та розподілу між сторонами не підлягає.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 основний борг за договором позики у розмірі 6270,00 євро, проценти за користування позикою у сумі 562,70 євро, три проценти річних у сумі 571,44 євро, всього 7404,14 євро, що станом на 23 жовтня 2019 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 204072 (двісті чотири тисячі сімдесят дві) грн 91 коп.

В решті вимог позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання зобов`язань за договором позики припиненими відмовити повністю.

Стягнути з солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 частину сплаченого судового збору у сумі 119 (сто дев`ятнадцять) грн 76 коп.

Позивач (стягувач): ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідачі (боржники):

- ОСОБА_21 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;

- ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 23 жовтня 2019 року проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повний текст рішення буде складений 01 листопада 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова