Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 204/807/16-ц

провадження № 61-14365св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальний заклад «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального закладу «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Макарова М. О., від 17 січня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до комунального закладу «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (далі - КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради) про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 01 вересня 1991 року він був прийнятий на посаду лікаря анестезіолога-реаніматолога у відділення анестезіології Дніпропетровської міської лікарні швидкої допомоги. У 1992 році назву Дніпропетровської міської лікарні швидкої допомоги змінено на Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої допомоги, а з 03 січня 2012 року - «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради. З 01 червня 1993 року він переведений лікарем анестезіологом-реаніматологом відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2. З 01 листопада 1996 року на посаду лікаря анестезіолога-реаніматолога перейменовано на посаду лікаря анестезіолога. У період з 04 квітня 2000 року по 09 вересня 2012 року він займав посаду завідуючого відділенням анестезіології, а з 10 вересня 2012 року тимчасово займав посаду головного лікаря з медичної частини та посаду заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу. Наказом головного лікаря КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради № 366 від 27 жовтня 2015 року «Про затвердження штатного розкладу та скорочення штату працівників» з 31 грудня 2015 року скорочено штат працівників, у тому числі п`ять посад заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу, одне з яких він займав. 09 листопада 2015 року його ознайомили з наказом № 366 який він особисто підписав. Наказом головного лікаря КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради № 799-к від 16 грудня 2015 року його було звільнено з 31 грудня 2015 року з посади заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності штату. Вважає своє звільнення незаконним, проведеним із порушенням вимог трудового законодавства, а саме: статей 42-44, 47, 49-2 КЗпП України, та таким, що порушує його трудові права.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради № 799-к від 16 грудня 2015 року про його звільнення з посади заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу, поновити його на посаді заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради та стягнути з КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 41 452, 84 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Дубіжанської Т. О., від 28 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні позивача у зв`язку із скороченням чисельності штату, роботодавцем не було порушено вимог пункту 1 частини першої статті 40, статті 42, частини першої статті 47, статті 49-2 КЗпП України, тобто звільнення відбулось з дотриманням чинного трудового законодавства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Визнано незаконним наказ головного лікаря КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради № 799-к від 16 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради. Стягнуто з КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 91 464, 84 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допустити до негайного виконання рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 7 317, 19 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось з численними порушенням норм трудового законодавства, зокрема роботодавцем не виконані вимоги статті 49-2 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У лютому 2017 року КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року та залишити в силі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з`ясував обставини справи. Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення статей 43, 49-2 КЗпП України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

17 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_1 до КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою комунального закладу «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № № 204/807/16-ц (провадження № 61-14365св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

06 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу Сердюку В. В.

12 червня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою комунального закладу «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради заснований на комунальній власності і належить до сфери управління Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Сторони перебували у трудових правовідносинах, в яких ОСОБА_1 працював на посадах: з 01 вересня 1991 року лікаря анестезіолога-реаніматолога відділення анестезіології; з 01 червня 1993 року лікаря анестезіолога-реаніматолога у відділі реанімації інтенсивної терапії № 2; з 01 листопада 1996 року посада лікаря анестезіолога-реаніматолога перейменована в посаду лікаря-анестезіолога; з 04 квітня 2000 року переведений завідуючим відділення анестезіології; з 10 вересня 2012 року переведений на посаду заступника головного лікаря з медичної частини тимчасово на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 , який знаходився на лікарняному; з 06 грудня 2013 року, на підставі наказу від 06 грудня 2013 року № 1631-к, переведений на посаду заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу (т. 1, а.с. 25-29).

Позивач має вищу освіту за спеціальністю лікувальне право, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 , йому присвоєна вища кваліфікаційна категорія, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 . Згідно з сертифікатом № 817 Міністерства охорони здоров`я України, який дійсний до 2019 року лікар - спеціаліст ОСОБА_1 атестувався на визначення знань та практичних навиків в атестаційній комісії Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» і наказом від 20 травня 2014 року за № 149 йому присвоєно знання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Організація і управління охороною здоров`я» (т. 1, а.с. 51-53).

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 23 лютого 2000 року № 33 «Про примірні штатні нормативи закладів охорони здоров`я» із змінами та доповненнями було затверджено примірні штатні нормативи закладів охорони здоров`я, які мають рекомендований характер.

Відповідно до пункту 2 даного наказу, штатний розпис закладу охорони здоров`я визначається керівником такого закладу і затверджується за його поданням головним розпорядником бюджетних коштів. Штатний розпис формується залежно від обсягу медичної допомоги, що надається таким закладом охорони здоров`я. Керівник закладу охорони здоров`я у разі виробничої необхідності має право у межах загальної штатної чисельності та фонду оплати праці закладу, доведеного лімітними довідками на відповідний період, змінювати штати окремих структурних підрозділів або вводити посади, не передбачені примірними штатними нормативами для даного закладу. При цьому не допускається введення посад таких найменувань, що не передбачені Національним класифікатором професій України ДК 003:2010, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року за № 327, діючими номенклатурами лікарських посад та посад молодших спеціалістів з медичною освітою.

На виконання даного наказу, 22 жовтня 2015 року Департаментом охорони здоров`я Дніпропетровської міської ради було видано розпорядження № 521, яким дозволено головному лікарю КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради Корпусенко В. Г. вивести із штатного розпису декілька посад, зокрема, п`ять посад заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу та ввести до штатного розпису: одну посаду заступника головного лікаря з медичної частини адміністративно-управлінського персоналу; одну посаду заступника головного лікаря з експертизи тимчасової непрацездатності адміністративно-управлінського персоналу; одну посаду заступника головного лікаря з медсестринства адміністративно-управлінського персоналу та одну посаду заступника головного лікаря з хірургічної допомоги адміністративно-управлінського персоналу. Скорочення посад провести згідно з вимогами чинного законодавства.

З метою ефективного управління та раціональним використанням наявних ресурсів, а також недопущення необґрунтованих та недоцільних витрат, 27 жовтня 2015 року головним лікарем КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної радиКорпусенко В. Г. було видано наказ № 366 «Про затвердження штатного розкладу та скорочення штату працівників», яким наказано з 31 грудня 2015 року скоротити штат працівників, у тому числі і 5 посад заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу, одну з який займав ОСОБА_1, а також було доручено начальнику відділу кадрів та юрисконсульту ознайомити з даним наказом працівників, посади яких підлягають скороченню, запропонувати їм іншу роботу (за наявності), організувати здійснення всіх, передбачених чинним законодавством України дій, для забезпечення оформлення скорочення штату працівників підприємства у відповідності до Закону (пунктом 3 даного наказу).

У період з 27 жовтня 2015 року по 06 листопада 2015 року включно ОСОБА_1 перебував на лікарняному.

28 жовтня 2015 року заступник головного лікаря ОСОБА_2, в.о. головного бухгалтера Рожкова Т. І. та начальник відділу кадрів Томашева М. А. у приміщенні палати № 3 терапевтичного відділення КЗ «Криничанська центральна лікарня» ДОР надали позивачу для ознайомлення наказ від 27 жовтня 2015 року № 366, зі змістом якого він візуально ознайомився, а саме про те, що з 31 грудня 2015 року скорочується штат працівників, у тому числі і посада заступника головного лікаря, яку він займає, а також про те, що з 31 грудня 2015 року він буде звільнений окремим наказам за пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України. Позивач відмовився від підписання даного наказу, висловивши при цьому своє прохання надіслати йому копію наказу поштою, про що було складено акт від 28 жовтня 2015 року (т.1, а.с. 16). 29 жовтня 2015 року на адресу позивача було направлено рекомендованим листом з повідомленням та описом персональне попередження про вивільнення позивача у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (т.1, а.с.17-19). Відомостей щодо отримання цього повідомлення матеріали справи не містять.

Встановлено, що з наказом про наступне звільнення позивач ознайомився 09 листопада 2015 року.

Також встановлено, що позивачу під час попередження не було запропоновано іншу роботу у КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради у зв`язку з тим, що жодна із вакантних посад не відповідала його кваліфікації та фаху. Всі вакансії за відповідною спеціалізацією, що має позивач, на момент його звільнення та попередження про скорочення штату, були зайняті іншими працівниками, тобто вакантні місця були відсутні.

Згідно з наказом № 799-к від 16 грудня 2015 року ОСОБА_1 з 31 грудня 2015 року звільнений з посади заступника головного лікаря адміністративно-управлінського персоналу згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності штату (т.1, а.с. 20). З ОСОБА_1 було проведено розрахунок та видано трудову книжку (т.1, а.с. 21).

Кваліфікація позивача відповідає усім кваліфікаційним вимогам заступника головного лікаря, але з моменту його попередження про звільнення до самого звільнення посад: заступника головного лікаря з медичної частини, заступника головного лікаря з експертизи тимчасової непрацездатності; заступника головного лікаря з хірургічної допомоги та заступника головного лікаря з медсестринства у КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради не існувало, вони були введені лише з 01 січня 2016 року, про що позивачу було відомо. Однак останній до КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради не звертався із заявою про прийняття на роботу на одну із вакантних посад згідно із штатним розкладом з 01 січня 2016 року.

На виконання вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України апеляційним судом було зупинено провадження у справі до вирішення органом первинної профспілкової організації питання про дачу згоди або відмову в дачі згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників).

Відповідно до протоколу № 12 від 09 грудня 2016 року засідання виборного органу первинної профспілкової організації КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», профспілкою було відмовлено у дачі згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Рішення про ненадання згоди прийнято колегіально, у присутності позивача, підтримано одноголосно (1 член комісії утримався) (т.2 а.с.11).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

За змістом пункту 1 частини першої та другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104?111 ЦК України, статтях 62?66, 79?92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівники персонально попереджаються не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом зазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Протокол № 12 від 09 грудня 2016 року засідання виборного органу первинної профспілкової організації КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», про відмову профспілкою у дачі згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 або посилання на неврахування роботодавцем фактичних обставин, за наявності яких розірвання трудового договору з останнім визнається порушенням його законних прав.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17). Позивачу під час попередження про звільнення не було запропоновано іншу роботу у КЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради у зв`язку з тим, що жодна із вакантних посад не відповідала його кваліфікації та фаху.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, прийнявши до уваги те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників, врахувавши рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору (незважаючи на те, що воно не містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника) установивши, що роботодавцем не було дотримано вимог трудового законодавства щодо попередження позивача за 2 місяці про наступне вивільнення, та враховуючи, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному у період з 27 жовтня 2015 року по 06 листопада 2015 року включно, з наказом про наступне звільнення ознайомився 09 листопада 2015 року, а звільнено його було 31 грудня 2015 року, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема положень статті 49-2 КЗпП України.

За таких обставин апеляційний суд правильно вказав про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції виконав вимоги статті 213 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Апеляційний суд надав оцінку основним аргументам сторін та поданим доказам.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу комунального закладу «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська