Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №156/992/17

провадження № 61-2727св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Іваничівська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 29 травня 2018 року ОСОБА_4 та постанову апеляційного суду Волинської області від 03 вересня 2018 року складі колегії суддів: Матвійчук Л. В.,

Русинчука М. М., Федонюк С. Ю.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Іваничівська державна нотаріальна контора, з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила: визнати недійсним договір про розірвання договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л. С. 23 листопада 2017 року; перевести на неї права і обов`язки покупця Ѕ частини вказаного житлового будинку, що належить ОСОБА_2 .

Позов мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить Ѕ частина житлового будинку, що в АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частина вказаного житлового будинку належала ОСОБА_2

27 грудня 2010 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу своєї частки житлового будинку, не повідомивши про це позивача, як учасника спільної часткової власності, який має переважне право купівлі частки в порядку, передбаченому статтею 362 ЦК України, чим позбавила позивача скористатись цим правом, хоча вона бажає придбати частку ОСОБА_2 у житловому будинку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 29 травня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Волинської області від 03 вересня 2018 року, узадоволенні позову відмовлено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2017 року на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2

Повернуто ОСОБА_1 внесені нею на дипозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області кошти в сумі 27 098 грн.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що підстави для визнання договору про розірвання договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку недійсним відсутні, а у зв`язку із розірванням договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку позовна вимога про переведення прав і обов`язків покупця задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про наявність у відповідачів права на розірвання договору купівлі-продажу частини будинку, оскільки всі зобов`язання за договором сторонами були виконані, а відтак він припинився і припинились усі зобов`язання сторін, тому правові підстави для розривання вже виконаного договору були відсутні. Розірванням договору купівлі продажу частини будинку порушені права позивача, які підлягають захисту.

Судами не враховано, що договір про розірвання підлягав визнанню недійсним на підставі частини першої статті 203, частини третьої статті 215 ЦК України, оскільки суперечить положенням статей 598, 599, 651, 653 ЦК України, так як всі зобов`язання по договору сторони виконали.

Під час розгляду справи і вирішення спору судами не враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-105цс12, що призвело до неправильних висновків у справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_2 , заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Згідно частини другої статті 362 ЦК України продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_2 , не повідомляючи іншого співвласника ( ОСОБА_1 ) про намір продати свою частку в будинку, 27 грудня 2010 року уклала договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим порушила переважне право позивача, перед іншими особами, на купівлю частки житлового будинку.

Разом з тим, вказаний договір купівлі-продажу від 27 грудня 2010 року не був зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що не відповідало умовам підп. б) пункту 5 договору та положенням статті 640 ЦК України.

Також між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було досягнуто згоди щодо всіх умов передачі будинку та його оплати, у зв`язку з невідповідністю фактичного розміру житлової площі (12,9 кв. м) умовам договору (41,9 кв. м), тому нерухоме майно, яке було предметом договору купівлі-продажу, фактично не передано від продавця покупцю. Право власності після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку не перереєстровано на нового власника і залишалося зареєстрованим за ОСОБА_2 .

Оскільки передати вказане у договорі майно виявилося неможливим, технічний паспорт на будинок та документи на житловий будинок

ОСОБА_2 не передала ОСОБА_5 , а остання, у свою чергу, відмовилась передавати частину коштів за майно, то у сторін правочину купівлі-продажу в подальшому був втрачений інтерес відчуження та придбання майна. Право власності на нерухомість у ОСОБА_3 не виникло, оскільки договір купівлі-продажу від 27 грудня 2010 року не був зареєстрованим у Державному реєстрі правочинів.

23 листопада 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за спільною згодою, уклали договір про розірвання договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, посвідченого Іваничівською державною нотаріальною конторою 27 грудня 2010 року.

Відповідно до частини другої статті 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

За загальним правилом, визначеним частинами третьою та четвертою статті 653 ЦК України, розірвання договору його сторонами припиняє зобов`язання саме для цих сторін, і загалом припиняє такі зобов`язання на майбутнє, якщо інше не буде встановлено договором. При цьому розірвання договору не спричиняє його недійсність, а тому наслідки виконання зобов`язань за договором, які настали до його розірвання, мають юридичну значимість і зберігають її й після розірвання договору.

Порушене в результаті укладення договору право третьої особи, яка не є стороною договору і позбавлена законної можливості впливати на його умови, підлягає захисту в належний спосіб за загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, незалежно від того, чи було добровільно розірвано в подальшому цей договір. У такому випадку саме по собі розірвання договору не може бути єдиною підставою для відмови судом у захисті порушеного права третьої особи, якщо по суті таке розірвання договору не відновлює порушеного права третьої особи і не захищає його.

У даній справі, встановивши, що договором купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, укладеним 27 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушено переважне право позивача, перед іншими особами, на купівлю частки цього житлового будинку, та в подальшому цей договір розірвано у встановленому законом порядку за спільною згодою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , чим фактично відновлено порушене переважне право позивача, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу відсутні правові підстави для переведення прав і обов`язків покупця по ньому на позивача.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підстав обставин, з урахуванням змісту заявлених в суді першої інстанції позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку недійсним.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги на неврахуванням судами правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-105цс12, оскільки у справі, яка переглядається судами встановлено інші обставини справи, зокрема встановлено, що сторони договору купівлі продажу частини будинку не дійшли згоди щодо всіх умов передачі майна та його оплати, предмет договору не був переданий покупцю і право власності останнього на придбане майно не було зареєстровано, що свідчить про неналежне виконання умов договору купівлі-продажу, а отже не можна вважати, що зобов`язання за таким правочином в силу статті 599 ЦК України припинилися виконанням.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника із наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів, а також до необхідності їх переоцінити саме у такому контексті, як їх розуміє позивач, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 29 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 03 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська