П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„02" липня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 221/8101/18

Номер провадження 22-ц/804/1845/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Гаврилової Г.Л., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Єфремової О.В

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 12 березня 2019 року головуючого судді Чальцевої Т.В. із складанням повного тексту судового рішення 18 березня 2019 року по цивільній справі про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивуючи позов тим, що фактично шлюбні стосункі припинені з 26 жовтня 2018 року, через те, що позивач та відповідач перестали розуміти один одного, відсутні згоди з питань, пов`язаних з веденням сумісного господарства, у зв`язку з чим, виникають необґрунтовані претензії в його адресу. Зусилля позивача знайти порозуміння наштовхували тільки на корисну мету та побажання відповідача принизити його, як людину, яка довіряла. На теперішній час він є інвалідом 2-ї групи загального захворювання, інсульт у 2013 році. Позивачу складно спілкуватися таким тоном з відповідачем, проживши з нею 26 років, у нього складається враження, що сварки, які відбуваються між ними, доставляють відповідачу задоволення. Зазначав, що сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, зберегти сім`ю неможливо,а тому строк для примирення не потрібен. Вважає, що причини, які спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, оскільки вони мешкають окремо, а спільне подальше життя з відповідачем неможливе, тому просив шлюб розірвати.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 12 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 червня 1993 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 31 розірвано.

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 05 червня 2019 року виправлено описку у вступній частині рішення щодо ім`я по батькові позивача .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, не повне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не виконані вимоги ст.ст.89, 263 ЦПК України, порушено вимоги ст. 111 СК України, оскільки судом не надано строку для примирення подружжя, хоча представник відповідача адвокат Косенко С.С. у судовому засіданні заперечував проти розірвання шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Косенко С.С. не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 24 червня 2019 року телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм № 3.10-12 за № № 1602,1603 та шляхом отримання судової повістки,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 53-55,62). 02 липня 2019 року електронною поштою на адресу суду надійшла заява адвоката Косенко С.С. про припинення представництва інтересів ОСОБА_2 у справі № 221/8101/18 (а.с.58-61).

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сагіров Ф.П. не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 24 червня 2019 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.10-12 за № 1604 та шляхом отримання судових повісток,про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 52,55,63,64).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав .

Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області складено відповідний актовий запис № 31.

Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.

Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того,що сторони фактично припинили шлюбні відносини, мешкають окремо, не мають наміру їх поновити, між ними склалися такі стосунки, при яких подальше спільне життя неможливе.Надання сторонам строку для примирення суд вважав недоцільним, оскільки з моменту звернення позивача до суду, сторони не вжили жодних заходів щодо примирення, а навпаки звернулися до суду з позовом про розділ спільно нажитого майна, а також представник відповідача зазначив, що у позивача є інша жінка. Причиною припинення шлюбних стосунків стало те, що між подружжям втрачено порозуміння, довіра та повага, що повинні бути притаманні сім`ї. Сторони сваряться з ряду питань, пов`язаних з веденням спільного господарства. Позивач та його представник наполягали на розірванні шлюбу, відповідач та її представник позов не визнали, але достатніх та обґрунтованих доводів своїх заперечень суду не надали, що свідчить про те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таким чином, врахувавши наведені норми права і встановивши, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін ,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вирішив спір без встановлення фактичних обставин справи , тому що суд не задовольнив клопотання представника відповідача адвоката Косенко С.С. про надання строку для примирення з метою можливого збереження сім*ї, є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи таке клопотання було предметом розгляду в суді першої інстанції .

Виходячи з аналізу змісту статті 111 СК України,апеляційний суд вважає необхідним зазначити,що закріплена у цій статті норма є диспозитивною, оскільки, суд буде вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення.

Крім того ,з постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Оскільки, як зазначав позивач , він не бажає миритися з дружиною, суд не може примусити його зберегти шлюб.

Як встановлено судом , позивач не виказує наміру на збереження відносин, з моменту подання позову і до теперішнього часу сторони не підтримують стосунків притаманних сім*ї. Розлад між подружжям має тривалий характер. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу,відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам .

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Суд не може збирати докази,що стосуються предмета спору,з власної ініціативи (ч.7 ст.81 ЦПК України ),а тому доводи апеляційної скарги щодо збирання судом доказів не є слушними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Ніяких нових обставин чи доказів ,які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення скаржником не надано.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .

Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 12 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 05 липня 2019 року .

Судді: