Справа № 368/1473/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2019 р. Кагарлицький районний суд Київської області

у складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Назаренко А.І.

з участю представника позивача за зустрічним позовом адвоката Степаніщевої В.В.

та представника відповідача за зустрічним позовом адвоката Клапчука Ф.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику цивільну справу в загальному позовному провадженні за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на жилий будинок, -

встановив:

представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування заходів процесуального пливу на позивача за зустрічним позовом та його представника, обґрунтовуючи клопотання наступним.

Згідно ст.. 144 ЦПК України передбачені види заходів процесуального примусу. Серед яких є штраф. Так як справа розглядається ще з 2017 року і сторона по зустрічному позову і не з`являлася до судового розгляду справи, так і оскаржувала рішення, які залишали без змін, а також зверталася до суду із клопотаннями, які є безпідставними, тобто таким чином, що розгляд даної справи дуже затягнувся.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвокат Степаніщева В.В. заперечила проти задоволення даного клопотання та вважає, що відсутні підстави для застосування заходів процесуального впливу як на позивача, так і на представника, оскільки вони використовували всі можливості передбачені ЦПК України, при цьому не зловживаючи своїми правами.

Суд, вислухавши представників сторін, приходить до наступного висновку.

В провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває на розгляді зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на жилий будинок.

Цивільне судочинство - це форма реалізації судової влади, форма здійснення правосуддя в цивільних справах.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України таст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Наведене свідчить про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Так, цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Права та обов`язки учасників справи регламентовані ст. 43 ЦПК України.

За положеннями ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Згідно зі ст. 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф та попередження.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1ст.148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Системний аналіз ст.ст.44,148 ЦПК України дає можливість зробити висновок, що визнання певних процесуальних дій зловживанням процесуальними правами можливе після того, як така процесуальна дія вчиняється і стає предметом судового розгляду після якого суд має право визнати подання скарги, заяви, клопотання зловживанням процесуальними правами та залишати такі без розгляду або ж повернути, застосувати заходи процесуального примусу, зокрема і у вигляді штрафу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскарження судових рішень суду було реалізацією дозволеного процесуальним законом права і переслідувало легітимну мету - якнайшвидше вирішення спору по суті, а тому не може розцінюватись як зловживання процесуальним правом.

Обставин, які б вказували на те, що дії позивача за зустрічним позовом та його представника адвоката Степаніщевої В.В. були спрямовані на шкоду правосуддю у справі відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи представника відповідача за зустрічним позовом адвоката Клапчука Ф.П. не заслуговують на увагу, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.. ст.. 143,144, 259-261 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні клопотання представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Клапчука Федора Петровича про застосування заходів примусу відносно позивача за зустрічним позовом відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 11.07.2019 р.

Суддя І.І. Шевченко