Постанова

Іменем України

04 липня 2019 року

м. Київ

справа № 598/1672/15-ц

провадження № 61-25783св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2017 року у складі судді Олещука Б. Т. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Міщія О. Я., Ткача З. Є., Шевчук Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, посилаючись на те, що 06 жовтня 2014 року відповідач отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 20 700 доларів США строком на вісім місяців, про що власноруч написала розписку. ОСОБА_2 не виконала взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою в розмірі 20 700 доларів США, що станом на 08 серпня 2017 року еквівалентно 533 646 грн, та понесені судові витрати.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2017 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 06 жовтня 2014 року в розмірі 20 700 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 08 серпня 2017 року становить 533 646 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов ОСОБА_1 доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, яка утворилася внаслідок невиконання нею взятих на себе зобов`язань. Посилання відповідача на те, що розписка від 06 жовтня 2014 року є сфальсифікованою, спростовується висновком почеркознавчої експертизи від 30 травня 2017 року, складеним експертом Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі - Тернопільський НДЕКЦ МВС України) на підставі постанови слідчого у кримінальному провадженні, відкритому за заявою ОСОБА_3 про вчинення відносно неї шахрайських дій, згідно з яким рукописний текст у наданому оригіналі розписки виконаний позичальником. Крім того, судом було задоволено клопотання представника відповідача про призначення у цій справі судової почеркознавчої експертизи з метою з`ясування питання про складання та підписання ОСОБА_3 спірної розписки. Однак вказане дослідження не було проведено, оскільки відповідач не надала експерту вільних зразків свого підпису та не оплатила вартість експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просила скасувати рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2017 рокута ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди не виявили справжню правову природу договору позики. Насправді між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики на суму 20 700 грн, а не 20 700 доларів США. Надана позивачем розписка сфальсифікована. На підставі поданої нею заяви про вчинення шахрайських дій правоохоронними органами було відкрито кримінальне провадження. Оскільки слідчий не пред`являв позивачу підозру у вчиненні кримінального правопорушення, то його представник незаконно отримав висновок почеркознавчої експертизи від 30 травня 2017 року, у зв`язку з чим суд не мав права долучати цей доказ до матеріалів справи. Крім того, вказана експертиза не відповідає дійсності, оскільки згідно з описовою частиною висновку судової технічної експертизи документів від 24 квітня 2017 року, проведеної в рамках кримінального провадження, на окремих досліджуваних фрагментах почерку розписки є зображення, які робилися за допомогою струменевого способу друку. Однак суд апеляційної інстанції не звернув на це уваги та дослідив лише резолютивну частину вказаного висновку, в якій вказано про нанесення всього тексту гелевою ручкою. На її думку, обидва висновки є неправдивими, про що свідчить наявність відкритого кримінального провадження відносно експертів. Розписка не містить зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Збаразького районного суду Тернопільської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 598/1672/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Судами встановлено, що 06 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_2 в борг 20 700 доларів США строком на вісім місяців.

Висновком судової почеркознавчої експертизи від 30 травня 2017 року, складеним експертом Тернопільського НДЕКЦ МВС України Сокальською М. П. у кримінальному провадженні, відкритому за заявою ОСОБА_3 про вчинення відносно неї шахрайських дій, підтверджується, що рукописний текст у наданому на дослідження оригіналі розписки від 06 жовтня 2014 року виконаний відповідачем. Встановити, чи був виконаний у розписці підпис ОСОБА_2 чи іншою особою, не видається можливим у зв`язку з простою будовою підпису та обмеженим об`єктом графічної інформації, яка в ньому відображається. Розписка виконана почерком середнього ступеня виробленості, ознак застосування засобів технічної підробки не виявлено.

Місцевим судом було задоволено клопотання представника відповідача про призначення у цій справі судової почеркознавчої експертизи з метою з`ясування питання про складання та підписання ОСОБА_3 спірної розписки. Однак відповідач не надала експерту вільних зразків свого підпису та не оплатила вартість експертизи, у зв`язку з чим ухвала суду від 16 червня 2016 року була повернута без виконання.

Під час розгляду справи в апеляційному суді за клопотанням сторін до матеріалів справи було долучено копію висновку судової технічної експертизи від 24 квітня 2017 року, складеного експертом Тернопільського НДЕКЦ МВС України Купельською Г. І. у вищевказаному кримінальному провадженні, згідно з яким текст у розписці від 06 жовтня 2014 року нанесено рукописним способом за допомогою гелевої ручки. Зображення сторінки паспорта відповідача із зворотного боку розписки нанесено електрофотографічним способом друку, тобто зображення з лицевої та із зворотної сторони розписки нанесено різними способами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що розписка від 06 жовтня 2014 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, яке позичальник не виконала. При цьому відповідач не надала належних та допустимих доказів підроблення вказаного боргового документа.

З огляду на вищенаведені обставини не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди не встановили наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики.

Текст вищевказаної розписки спростовує доводи касаційної скарги щодо відсутності зобов`язання повернути грошові кошти, оскільки у ній зазначено, що позика надається строком на вісім місяців.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 57, частиною першою статті 58, частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про те, що насправді між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики на суму 20 700 грн, а не 20 700 доларів США, і наявна в матеріалах справи розписка є сфальсифікованою, не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи не підтвердженні належними та допустимими доказами. При цьому місцевим судом була призначена у цій справі судова почеркознавча експертиза з метою з`ясування питання про складання та підписання ОСОБА_3 спірної розписки, яка не була проведена через ненадання відповідачем вільних зразків підписів та неоплату її вартості.

Аргументи касаційної скарги про те, що згідно з описовою частиною висновку судової технічної експертизи документів від 24 квітня 2017 року, проведеної в рамках вищевказаного кримінального провадження, на окремих досліджуваних фрагментах почерку розписки є зображення, які робилися за допомогою струменевого способу друку, є неспроможними, оскільки висновок експерта містить ствердну відповідь про написання всього тексту розписки рукописним способом за допомогою гелевої ручки.

Доводи заявника про те, що слідчий не пред`являв позивачу підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тому його представник незаконно отримав висновок почеркознавчої експертизи від 30 травня 2017 року, у зв`язку з чим місцевий суд не мав права долучати цей доказ до матеріалів справи, не заслуговують на увагу, оскільки, оцінюючи, чи відповідає доказ принципу допустимості, слід враховувати не лише дотримання норм матеріального і процесуального права при отриманні доказу, а й джерело походження доказу. Судами встановлено, що вказаний висновок експертизи отриманий в ході досудового розслідування кримінального провадження, тобто джерело його походження є законним. При цьому, під час розгляду справи відповідач не заявляла клопотання про недопустимість вказаного доказу з мотивів порушення закону при його отриманні. Таким чином, місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Посилання ОСОБА_3 на те, що обидва експертні дослідження містять неправдиві висновки, про що свідчить порушене за її заявою кримінальне провадження відносно експертів Сокальської М. П. та Купельської Г. І. , є неспроможними, оскільки в матеріалах справи відсутній обвинувальний вирок відносно вказаних осіб, зокрема щодо складання ними завідомо неправдивого висновку.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов