Справа №490/5496/18
Провадження № 22ц/812/1080/19 Головуючий у 1-ї інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Біляєвою В.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 ,

поданої в його інтересах адвокатом Гоцуляк Ю.С.

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Подзігун Г.В. в залі суду в місті Миколаєві об 10годині із складенням його повного тексту 3 квітня 2019 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання майна особистою приватною власністю

В С Т А Н О В И Л А:

3 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ.

В обґрунтування позову зазначала, що з 21 вересня 2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , за розірванням якого звернулась із позовом до суду у червні 2018 року.

За час шлюбу за спільні кошти ними було придбано на ім`я відповідача квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль «Hyundai Accent», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також були заощаджені грошові кошти в розмірі 375 000 грн., які зберігаються на рахунках у АТ «Сітібанк» та ПАТ «УкрСиббанк» відкритих на ім`я відповідача.

Посилаючись на те, що придбання зазначеного майна та заощадження грошових коштів було здійснено у період шлюбу за рахунок спільних коштів, просила визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину цього майна та коштів на банківських рахунках.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 липня 2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

6 серпня 2019 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання майна у вигляді квартири та автомобіля особистою приватною власністю, з посиланням на те, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинились у листопаді 2016 року, після чого відповідачем було придбано для себе спірне майно за належні йому кошти.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2018 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 вважала її такою, що не підлягає задоволенню та зазначала, що ОСОБА_2 безпідставно вказано на припинення шлюбних відносин у листопаді 2017 року, оскільки сторони до червня-липня 2018 року проживали разом, окрім тимчасових закордонних поїздок відповідача, про що свідчить листування у соціальних мережах.

Зазначала, що відповідач ОСОБА_2 отримував її згоду на купівлю квартири під час укладення договору, якою в подальшому займалася вона, а саме: підтримувала спірну квартиру в належному стані, сплачувала комунальні платежі та укладала договір оренди. Також вона займалася оплатою розташування автомобіля на стоянці та укладення договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів. За такого просила суд відмовити в задоволенні зустрічного позову та задовольнити її позовну заяву.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та легкового автомобіля «Hyundai Accent», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину цього майна, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 459 грн. 61 коп. витрат. В задоволенні інших вимог та зустрічного позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано у період шлюбу, а отже вважав за можливе виходити з презумпції спільності майна подружжя. Зазначав, що через невнесення позивачем по справі грошових коштів на депозит суду та відсутності згоди одного з подружжя на отримання компенсації, підстави для стягнення грошової компенсації частини майна відсутні, внаслідок чого слід визнати право власності на ідеальні частки у праві спільної власності подружжя.

В апеляційній скарзі та заяві про уточнення її вимог представник відповідача - адвокат Гоцуляк Ю.С., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити у частині задоволення позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні вимог про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання квартири та автомобіля - майном, що належить йому на праві особистої приватної власності. В частині відмови у задоволенні первісного позову судове рішення залишити без змін.

Посилалася на те, що спірне майно було придбане відповідачем за кошти, що належали йому особисто, які він заробив працюючи за контрактом за межами країни. Згоду позивача на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири він змушений був отримати для його нотаріального оформлення, оскільки шлюб з позивачем ще не було розірвано. Вважав, що отримання позивачем доходу не було підтверджено належними та допустимими доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує до частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанови Пленуму) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

При вирішенні справи судом встановлено, що з 21 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за розірванням якого у червні 2018 року позивач звернулася до суду (т. 1 а.с.8, 10).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 28 серпня 2018 року шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили.

Під час шлюбу, 7 грудня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 11 зазначеного договору, покупець ОСОБА_2 придбав спірну квартиру за згодою своєї дружини ОСОБА_1 ( т.1 а.с.11-14).

Також за договором купівлі-продажу 2/840 від 17 січня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 придбано за 10 000 грн. легковий автомобіль «Hyundai Accent», 2008 року випуску (т. 1 а.с.172), право власності на який зареєстровано за відповідачем (т.1. а.с.30).

Тому, встановивши, що право власності на спірне майно набуто у зареєстрованому шлюбі, та зареєстровано на чоловіка з дозволу дружини, без визначення відповідачем власних, не пов`язаних з сім`єю інтересів, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо розповсюдження на квартиру та автомобіль режиму об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Доказів на підтвердження припинення подружніх відносин з листопада 2016 року та окреме проживання чоловіка та дружини без введення спільного господарства відповідачем ОСОБА_2 та його представником у судові засідання не надані, та такі обставини не встановлені судом при ухваленні рішення про розірвання шлюбу.

Наявність трудового контракту, у зв`язку із тимчасовою роботою за межами країни, але у період шлюбу, не є безперечним доказом віднесення грошової винагороди, отриманої відповідачем ОСОБА_2 в процесі такої трудової діяльності до майна, що є особистою приватною власністю чоловіка (стаття 57 СК України).

Відтак, відповідачем ОСОБА_2 не спростовано факт придбання спірного майна у період шлюбу та за рахунок спільних коштів, незважаючи на різний від діяльності кожного із подружжя. Тому висновок суду першої інстанції відносно того, що квартира АДРЕСА_1 і автомобіль «Hyundai Accent», 2008 року випуску, є спільною сумісною власністю сторін, відповідає та узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, які висловлені у постановах від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Зазначаючи про придбання вищенаведеного майна під час шлюбу та сумісного проживання сторін, судом першої інстанції було вірно прийнято до уваги ті факти, що під час відсутності відповідача у період роботи за контрактом в іншій країні, вказаним майном опікувалася позивач, сплачувала відповідні платежі, укладала договори оренди та обов`язкового державного страхування цивільної відповідальності власників наземних автотранспортних засобів (т. 1 а.с.24-29, 34, 177).

Відповідно до частини 1 статті 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статтею 372 ЦК України.

Відповідно до статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Згідно пункту 25 постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначені обставини були вірно встановлені судом першої інстанції та до них було застосовано відповідні норми матеріального права.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, та з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України не підлягає скасуванню або зміні.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання спільною власністю подружжя грошових коштів в розмірі 375 000,00 грн. та їх поділу не оскаржено, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Немає і підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Гоцуляк Ю.С. - відхилити, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова