ПОСТАНОВА

Іменем України

(вступна та резолютивна частини)

26 червня 2019 року м. Кропивницький

справа № 397/460/18

провадження № 22-ц/4809/790/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області (суддя Мирошніченко Д. В.) від 14 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

06 квітня 2018 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (яке 12 травня 2018 року змінило назву на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір б/н від 07 липня 2006 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 14000 грн. у формі встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в обмін на зобов`язання його повернення зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв`язку з невиконанням відповідачем свої кредитних зобов`язань, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути з відповідачки заборгованість, що станом на 11 березня 2018 року складала 95142,93 грн, а саме: 10930,25 грн - заборгованість по кредиту; 6686,38 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 72519,49 грн -пеня, 500 + 4506,81 грн - штраф.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2019 року позов задоволено частково, а саме: суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 22623 грн 44 коп за кредитним договором б/н від 07 липня 2006 року, яка станом на 11 березня 2018 року склалася з наступного: заборгованість за кредитом - 10930 гривень 25 копійок; заборгованість по процентам за користування кредитом - 6686 гривень 38 копійок; штраф (фіксована складова) - 500 гривень 00 копійок; штраф (процентна складова) - 4506 гривень 81 копійка; крім того, суд стягнув з відповідачки на користь позивача компенсацію судових витрат у розмірі 419 грн 00 коп; в іншій частині позовних вимог - відмовив.

Суд мотивував своє рішення тим, що відповідачка не виконала свої зобов`язання перед позивачем, які виникли з умов укладеного між ними кредитного договору, а тому з неї підлягає стягненню сума боргу по кредиту з урахуванням процентів та штраф. В задоволенні вимог про стягнення пені суд відмовив, вважаючи це подвійним притягненням відповідача до одного виду відповідальності за одне й теж правопорушення.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідачка просить частково скасувати рішення суду, а саме в частині, якою вимоги позивача задоволено, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Свої вимоги вона обґрунтовує тим, що, на її думку, суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, помилково вважав доведеними обставини, які мають значення для справи, але не підтверджені доказами. Вона також вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, суд не врахував, що позивач фактично посилався на додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, які затверджені у 2012 року, тобто після укладення стверджуваного позивачем договору. У справі відсутні докази умов договору, які існували на день його укладення. Посилаючись на пункти Умов та правил, суд не звернув уваги, що відповідач їх не підписував. Крім того, наданий позивачем розрахунок боргу є незрозумілим. Суд неправильно розрахував позовної давності, перебіг якої не переривався і на час пред`явлення позову сплинув.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Позивач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

На підставі заяви ОСОБА_1 б/н від 07 липня 2006 року відповідачка отримала кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з базовою відсотковою ставкою - 36 % з розрахунку 360 днів у році, строком дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії карти, порядком погашення заборгованості - місячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. При цьому вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, Тарифами банку, які разом із заявою відповідачки становлять кредитний договір.

У подальшому банк неодноразово змінював встановлений за картковим рахунком кредитний ліміт, а саме: 03 липня 2006 року кредитний ліміт знижено до 1500,00 грн; 07 серпня 2006 року кредитний ліміт встановлено 2500,00 грн; 12 квітня 2007 року - збільшено до 3000,00 грн; 13 серпня 2007 року - збільшено до 6500,00 грн; 05 серпня 2008 року - збільшено до 8000,00 грн.; 07 серпня 2015 року - збільшено до 14000,00 грн.

Відповідачка неналежно виконувала свої зобов`язання перед банком у результаті чого станом на 11 березня 2018 року утворилася заборгованість у сумі 95142,93 грн, яка складалася з такого: тіло кредиту - 10930,25 грн, проценти за користування кредитом - 6686,38 грн, пеня - 72519,49 грн, штрафи - 5006,81 грн.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

За кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Щодо умов укладеного між сторонами договору.

Позивач вказував, що між ним і відповідачкою існують взаємні права і зобов`язання, які виникли на підставі укладеного договору, який складається з заяви ОСОБА_1 , Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ, Тарифів банку.

Відповідачка не заперечувала наявність між нею і позивачем договірних відносин. Згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована.

Відповідачка не оспорювала дійсність договору, але, заперечуючи проти позову, посилалася на те, що позивач не надав суду чинних на час укладення договору Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ і Тарифів банку, що унеможливлює встановлення істинного змісту договору.

Нормами ст. 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом ст. 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та правила надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ затверджуються банком, відповідно до встановленої ним процедури, регулюють відносини між банком та клієнтом і містять умови, які притаманні для договору банківського рахунку та кредитного договору, а тому такий договір є змішаним (ч. 2 ст. 628 ЦК України).

Наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ підписаний лише головою правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_2 та не містить підпису відповідача.

Крім того, у даному витягу зазначено таке: «…БАНК: ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», що діє на підставі ліцензії Національного банку України № 22 від 29 липня 2009 року, керуючись законодавством України, пропонує широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та правила надання банківських послуг…».

Таким чином, з наданого витягу вбачається, що Умови і правила, на які посилається позивач, являються публічною офертою, яку банк зробив після 29 липня 2009 року, в той час, як між ним і ОСОБА_1 договір був укладений 07 липня 2006 року.

Вказана обставина лишилася позо увагою суду першої інстанції, не зважаючи на те, що у відзиві на позов відповідачка вказувала на неналежність наданого позивачем доказу.

Проте це не свідчить про нікчемність договору так, як сторони визнають, що на час звернення ОСОБА_1 до банку із заявою від 07 липня 2006 року Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку існували і відповідачка з ними ознайомилася та прийняла, про що свідчить підписана нею заява.

Отже шляхом подання банку письмової заяви, підписаної відповідачкою, остання приєдналася до запропонованого банком договору про надання банківських послуг, який є змішаним договором.

Істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення кредиту та розмір процентів.

У заяві ОСОБА_1 від 07 липня 2006 року вказано, що вона просить банк відкрити їй рахунок та надати кредитні послуги (кредитна картка) у національній валюті України у вигляді встановленні кредитного ліміту - 25000,00 грн та базової процентної ставки у розмірі 36 % з розрахунку 360 днів у році з строком дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, та порядком погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості шляхом внесення коштів на картку або шляхом договірного списання банком коштів з дебітної картки.

Згідно відмітки банку на цій заяві, він, на виконання умов договору, відкрив відповідачці рахунок з встановленням кредитного ліміту та видав картку № НОМЕР_1 .

Відповідачка визнала факт використання нею коштів у межах кредитного ліміту, з урахуванням його наступного підвищення.

Таким чином між сторонами був укладений договір від 07 липня 2006 року на умовах, викладених у заяві ОСОБА_1 від 07 липня 2006 року.

Щодо виконання сторонами умов договору

За умовами цього договору ОСОБА_1 мала право в межах строку дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії платіжної картки, та його розміру використовувати надані банком кошти.

Згідно наданої позивачем інформації (т. 1 с. 186), ОСОБА_1 на підставі договору від 07 липня 2006 року було видано кілька платіжних карток (пере випуск картки) зі строком дії до останнього дня червня місяця 2019 року, тобто до 30 червня 2019 року.

Погашення заборгованості по кредиту та сплаті процентів ОСОБА_1 мала здійснювати щомісячно рівними частинами у розмірі 7% від суми заборгованості.

Таким чином, розмір щомісячного платежу позичальника залежить від суми поточного боргу. При цьому, враховуючи, що позичальник мав можливість на свій розсуд використовувати наданий йому кредитний ліміт частинами, він зобов`язаний повернути використану протягом кожного місяця частину кредитних коштів впродовж наступних 15 місяців, а саме: сума використаного кредитного ліміту за один місяць (100 %) поділена на 7% (розмір щомісячного платежу) = 14,29 періодів (місяців). З урахуванням того, що повернення кредиту має здійснюватися помісячно, то загальний період його повернення становить 15 місяців, починаючи з наступного після використання кредитного ліміту у межах кожного місяця.

Як вбачається з наданої позивачем виписки по рахунку ОСОБА_1 (т. 1 с. 162 - 170), впродовж дії договору вона неодноразово здійснювала повне погашення заборгованості перед банком після чого розмір її заборгованості становив 0,00 грн.

Сума заборгованості по тілу кредиту у розмірі 11108,74 грн. сформувалася за період з 02 червня 2015 року по 08 серпня 2015 року в результаті використання відповідачкою коштів в межах встановленого кредитного ліміту, що підтверджується даними про обіг коштів на рахунку ОСОБА_1 (т. 1 с. 169 - 170).

Отже ОСОБА_1 мала здійснити повне погашення цього боргу у наступні 15 місяців, тобто до 30 листопада 2016 року, а також сплати проценти за користування кредитними коштами у цей період за фіксованою процентною ставкою, визначеною під час укладення договору - 36% річних (або 3% на місяць).

Позивач не обґрунтував та не підтвердив доказами правомірність одностороннього збільшення ним процентної ставки до 43,2% річних (або 3,6% на місяць), враховуючи встановлену ст. 651, ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» заборону на одностороннє збільшення кредитором фіксованої процентної ставки. У зв`язку з цим суд враховує процентну ставку - 36% річних.

З урахуванням «тіла» кредиту, розмір процентів за кожен місяць користування кредитом становить: 11108,74 х 3% = 333,26 грн. Проте, за умови, що позичальник сплачує заборгованість по тілу кредиту частинами, сума щомісячних процентів пропорційно зменшується.

Відповідачка не дотримувалася черговості платежів, самостійно здійснила останнє часткове погашення заборгованості 17 серпня 2016 року (т. 1 с. 170), після чого розмір заборгованості по тілу кредиту остаточно зменшився до 10930,25 грн, про що вказано в позовній заяві.

Станом на 30 листопада 2016 року (дата остаточної сплати боргу позичальником, згідно умов договору) ОСОБА_1 борг не сплатила, що являється підставою для її цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення суми боргу про «тілу» кредиту та процентах.

Таким чином апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачки заборгованість по кредиту в сумі 10930,25 грн.

Однак стягуючи заборгованість по процентах, суд не врахував неправомірність підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки а також не врахував строк кредитування (строку на який було надано кредит і який сплинув 30 листопада 2016 року), що привело до неправильного визначення суми боргу.

У зв`язку з цим розмір заборгованості ОСОБА_1 по процентах становить:

11108,74 х 3% х 11 = 3665,88 грн., де

11108,74 - сума заборгованості, яка виникла з червня по серпень 2015 року,

3 - розмір процентної ставки за місяць, передбачений умовами договору,

11 - кількість місяців існування заборгованості у незмінному розмірі.

10930,25 х 3% х 4 = 1311,63 грн., де

10930,25 - сума боргу починаючи з серпня 2016 року,

3 - розмір процентної ставки за місяць, передбачений умовами договору,

4 - кількість місяців до закінчення строку кредитування.

Загальна сума заборгованості по процентах - 4977,51 грн

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідачки про несанкціоноване нею здійснення витратних операцій з кредитними коштами у серпні 2015 року. Оскільки щодо цього висновку суду апеляційна скарга не містить доводів, суд апеляційної інстанції не перевіряє правильність рішення в цій частині.

Щодо штрафу

Вимоги позивача про стягнення штрафу є безпідставними.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, штраф являється одним з видів забезпечення виконання зобов`язання.

За приписами ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки надані позивачем Умови і правила являються неналежним доказом, інших Кмов і правил позивач не надав, а зміст заяви відповідачки від 07 липня 2006 року не містить умов про неустойку, суд доходить висновку, що позивач не довів правомірність своїх вимог про стягнення штрафу.

Вказані обставини лишилися поза увагою суду першої інстанції, що потягло за собою помилкового задоволення вимог позивача про стягнення штрафу.

Щодо позовної давності

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином сплив позовної давності являється законною підставою для уникненя боржником відповідальності.

У цій справі відповідач заявила у суді першої інстанції про сплив позовної давності та застосування його наслідків, посилаючись на те, що право на позов у позивача виникло з часу здійснення нею останнього добровільного платежу - 24 лютого 2015 року.

Проте погодитися з таким твердженням відповідачки неможливо.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовних давності починається зі спливом строку виконання.

Сума заборгованості по тілу кредиту у розмірі 11108,74 грн. сформувалася за період з 02 червня 2015 року по 08 серпня 2015 року в результаті використання відповідачкою коштів в межах встановленого кредитного ліміту, що підтверджується даними про обіг коштів на рахунку ОСОБА_1 (т. 1 с. 169 - 170). Строк виконання нею таких зобов`язань розпочався з липня 2015 року і остаточно сплинув 30 листопада 2016 року. Відповідачка з вересня 2015 року регулярно порушувала умови договору, сплачувала кредит нерегулярно та не у повному обсязі. Позивач звернувся до суду 06 квітня 2018 року (дата вказана на поштовому конверті - т. 1 с. 64). Враховуючи ці обставини, суд робить висновок про те, що позов пред`явлено у межах загального трирічного строку звернення до суду.

Отже заява відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставною.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з виявленими апеляційним судом порушеннями Олександрівським районним судом Кіровоградської області норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній його частині, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Про судові витрати

Враховуючи, що апеляційний суд ухвалює у справі нове рішення яким частково задовольняє позов, відповідно до ч. 1, ч. 10, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимого підлягають частковому задоволенню, а витрати сторін на сплату судового збору покладаються на них обох пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд зобов`язує відповідачку, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; код юридичної особи - 14360570) заборгованість у розмірі 15907 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сім) грн 76 коп по кредитному договору б/н від 07 липня 2006 року, яка складається з наступного: заборгованість по кредиту - 10930,25 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 4977,51 грн.

В задоволенні вимог про стягнення штрафу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» судовий збір за подання до суду позовної заяви у розмірі 110 (сто десять) грн 99 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: А.М. Головань

С.І. Мурашко