Справа № 214/7107/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 жовтня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Гриня Н.Г.,

при секретарі судового засідання - Печарник З.І.,

за участю представника позивача за первісним позовом( відповідача за зустрічним) - ОСОБА_1 ,

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) - ОСОБА_2 її представника - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в загальному позовному провадженні, цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики і розписки недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою 25.10.2019 року, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 80 000 грн. заборгованості за договором позики, 34 000 грн. неустойки, 558,90 грн. 3% річних та витрати на оплату судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.06.2018 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 80 000 грн., а остання зобов`язалась повернути вказану суму у визначений договором строк - 25.06.2018 року. Факт передачі грошей підтверджується розпискою. Однак до теперішнього часу в порушення умов договору сума позики не повернута. Згідно з пунктом 10 Договору позики, якщо позичальник своєчасно не поверне борг, він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу та штрафну неустойку у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочення по день повної сплати боргу. Прострочення складає: (з 26.06.2018 року по 19.09.2018 року - 85 днів) 80 000 * 0,5 = 34 000 грн. Три проценти річних : 80 000 *3/100 *85 = 558,90 грн. У зв`язку з порушенням зобов`язань щодо погашення суми позики він за захистом своїх майнових прав та інтересів змушений звернутися до суду.

Ухвалою від 26.11.2018 року відкрито провадження у справі та прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_4 , 13.02.2019 року відповідач ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 про визнання Договору позики та розписки від 25.06.2018 року недійсними (а.с.33-37). Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що в червня 2018 року вона дізналась, що на фірмі по вул. Постишева, 35а/10 потрібні торгівельні представники, у зв`язку із нестачею коштів вона вирішила влаштуватись на роботу. Супервайзер компанії ОСОБА_6 їй пояснив, що приймають на роботу без офіційного працевлаштування у зв`язку із чим їй необхідно заповнити розписку про отримання коштів у сумі 80 000 грн. та вона розписалась в розписці та договорі, оскільки це було умовою для працевлаштування. В момент підписання підпису ОСОБА_4 в цих документах не було і вона його не знає та ніколи не бачила. Торгівельним представником вона працювала з 25.06.2018 року по 19.09.2018 року і після того, як зрозуміла, що їй не платять зарплату в обіцяному розмірі вона не вийшла на роботу. Доказом її працевлаштування є товарно-транспортна накладна про доставку нею алкогольної продукції ФОП ОСОБА_4 , а також роздруківки взаєморозрахунків із покупцями продукції. Крім того ОСОБА_4 у своєму позові підтвердив факт надання їй позики в сумі 80 000 грн. до кінця того ж дня, що не відповідає суті договору позики, яка надається на певний строк, а не на години. Вона не є підприємцем та в неї було коштів в такій великій сумі, про що повідомила супервайзера . До моменту пред`явлення позову ОСОБА_4 ніякої вимоги про повернення позики їй не пред`являв, що свідчить про безкоштовність цього договору. В розписці вказано, що вона складена в м. Дніпро, однак вона не перебувала в м. Дніпро в червні 2018 року, грошей не отримувала, із відповідачем не знайома. На її думку, оспорюваний нею правочин підлягає визнанню недійсним.

Протокольною ухвалою суду від 14.08.2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 про визнання Договору позики та розписки від 25.06.2018 року недійсними прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) - для їх спільного розгляду (а.с.57).

Відповідь на заперечення (відзив) за первісним та зустрічним позовами жодна із сторін не подала на виклику свідків чи вчиненні будь-яких інших процесуальних дій не наполягали.

Позивач за первісним позовом (він же відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_1 у суді вимоги первісної позовної заяви підтримав, заперечував щодо задоволення зустрічного позову.

Відповідач за первісним позовом (вона ж позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали вимоги зустрічної позовної заяви, заперечили проти задоволення первісної. У подальшому ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У силу вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За вимогами частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що 25.06.2018 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 80 000 грн. на строк до 25.06.2018 року із зобов`язанням повернути кошти в сумі 80 000 грн. (а.с.36).

Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст договору позики від 25.06.2018 року, підписаного ОСОБА_2 , містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача ОСОБА_4 . Водночас, зміст договору позики дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Договір містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. Доказів в спростування вказаних обставин та висновків суду не встановлено.

Доказом отримання грошових коштів у сумі 80 000 гривень є власноручно заповнена розписка від 25.06.2018 року ОСОБА_2 про отримання грошових 25.06.2018 року, укладеного між ОСОБА_4 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником, оформленого договором та борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) ОСОБА_4 згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_2 не виконано. До того ж судом встановлено, що оригінал розписки, наданий суду саме позивачем, не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 25.06.2018 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 80 000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку із чим з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісними позовом підлягає стягненню сума боргу в розмірі 80 000 грн.

Пунктом 10 Договору позики за несвоєчасне повернення боргу предбачена сплата штрафної неустойки в розмірі 0,5 % від суми боргу за кожень день прострочення по день повної сплати боргу.

У звязку із чим з ОСОБА_2 підлягає стянення в межах позовних вимог неустойка за період з 26.06.2018 року по 19.09.2018 року у розмірі 34 000 грн. (80000*0,5/100*85).

Крім того, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 25.06.2018 року в розмірі 80 000 грн., неустойку за період з 26.06.2018 року по 19.09.2018 року у розмірі 34 000 грн., 3% річних (80 000 *3% / 365*85) 558,90 грн.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики та розписки від 25.06.2018 року недійсними.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з вимогами ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша ст. 2289 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин вважається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З договору позики від 25.06.2018 року вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що при укладенні договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не було додержано вимог, які встановлені ч.5 ст. 203 ЦК України матеріали справи не містять.

Не підтверджені належними доказами і доводи ОСОБА_2 про введення її в оману, оскільки вона не отримувала грошей після його підписання, так як договір підписаний відповідачем за первісним позовом особисто, його умови їй були відомі і за умовами п.1 договору позики сторони домовились, що позикодавець передав, а позичальник прийняв 80000 грн. і зобов`язується їх повернути.

ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження безгрошовості договору позики від 25.06.2018 р., та на підтвердження того, що зміст вказаного договору суперечить вимогам закону.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги чітке викладення в оспорюваному договорі позики від 25.06.2018 року усіх істотних умов договору позики, зокрема, суми позики, порядку та строків повернення коштів; враховуючи також погодження сторонами умов безвідсоткової позики; відсутність належних та допустимих доказів укладення ОСОБА_2 оспорюваного договору розписки та написання розписки в підтвердження отримання грошових коштів під впливом обману, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання даного договору, розписки недійсними.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаних обставин у задоволенні зустрічного позову належить відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 1145,59 грн. із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 279, 280-284, 287, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Первісні позовні ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 :

- суми боргу за договором позики від 25.06.2018 року у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) грн.;

- неустойку у розмірі 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн.;

- три проценти річних у розмірі 558 (п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 90 коп.;

- судовий збір у розмірі 1 145 (одна тисяча сто сорок п`ять) грн. 59 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики і розписки недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати винесення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено та підписано 30.10.2019 року.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Гринь Н.Г.