ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ "ПриватБанк", третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 02.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 6484 про стягнення з нього на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" грошових коштів в розмірі 302 156,90 грн., про що йому стало відомо 27.11.2017 року, до цього жодних відомостей про наявність заборгованості не надходило.

На підставі виконавчого напису нотаріуса, старшим державним виконавцем Бабушкінського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Ахмедовою Д.О. 12.09.2017 року відкрито виконавче провадження № 52315897.

Позивач зазначав, що на час вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріуса він не був належним чином повідомлений про наявність у нього заборгованості перед АТ КБ "ПриватБанк". Нотаріус вчинив виконавчий напис за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості за кредитним договором № б/н від 10.04.2006 року, поза межами трирічного строку з часу виникнення у стягувача права вимоги за кредитним договором і не впевнився в отриманні боржником вимог банку.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 6484 від 02.08.2016 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" грошових коштів в розмірі 302 156,90 грн. Судові витрати по справі покласти на відповідача.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ КБ "ПриватБанк" порушив строки звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису. Під час вчинення виконавчого напису приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. не перевірив, чи отримав боржник вимогу стягувача, не звернув увагу на те, що банк не надав первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо).

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що 02.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 6484 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" грошових коштів в розмірі 302 156,90 грн.

На підставі виконавчого напису нотаріуса, старшим державним виконавцем Бабушкінського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Ахмедовою Д.О. 12.09.2017 року відкрито виконавче провадження № 52315897.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, прийшовши до висновку, що приватний нотаріус для вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості отримав від банку документи, перелік яких вказано у постанові Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, а тому його дії щодо вчинення виконавчого напису були законними. Нотаріус перевіряє тільки наявність необхідних документів, указаних у постанові уряду, та не встановлює права і законні інтереси учасників правовідносин.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відтак, у межах строку кредитування позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти.

Враховуючи норми ст. 1048 ЦК України, колегія суддів звертає увагу, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року № 6-249цс15).

Статтею 87 Закону України "Про нотаріат", у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису нотаріуса, передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 88 Закону України "Про нотаріат", у редакції, чинній на час вчинення спірних правовідносин, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

З урахуванням положень статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Як убачається з оспорюваного виконавчого напису нотаріуса, стягнення здійснюється за кредитним договором № б/н від 10.04.2006 року. Відповідно до умов Договору, строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії картки, а строк дії картки - один рік. Згідно наданого розрахунку, порушення зобов`язань по сплаті тіла кредиту виникло у позивача 12.01.2009 року, тобто саме з цієї дати розпочинається перебіг строк, в межах якого може бути вчинено виконавчий напис за цим зобов`язанням. Далі в розрахунку наведено розрахунок пені, який здійснено за період з 07.06.2006 року по 31.05.2016 року, тобто понад 10 років.

Таким чином, стягнення здійснено за зобов`язаннями, за якими строк стягнення сплив 12.01.2012 року. В самому оспорюваному виконавчому напису вказано, що стягнення здійснюється за 10 років один місяць та двадцять один день, що є порушенням вимог статті 88 Закону України "Про нотаріат".

Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні дані щодо направлення та отримання боржником вимоги стягувача.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції на зазначені вище положення норм чинного законодавства України уваги не звернув, не перевірив доводів боржника у повному обсязі, не взяв до уваги, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо розміру заборгованості, доказів отримання боржником вимоги стягувача, порушення стягувачем строку звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового про задоволення позовних вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат по сплаті судового збору, сплачених ним за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 762,00 грн. (704,80 + 1057,20 = 1762).

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2018 року - скасувати та постановити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений 02 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований у реєстрі за № 6484, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" грошових коштів в розмірі 302 156,90 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко