Провадження № 22-ц/812/1725/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/4378/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвої В.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 7 червня 2019 року суддею Щербиною С.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повної ухвали не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

В провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 12 000 000 грн. за договором позики.

З позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на належне відповідачу майно: дачний будинок, будівлі та споруди по АДРЕСА_1 ; земельні ділянки площею 0,0483 га з кадастровим номером :02:075: 0192 та площею 0,0172 з кадастровим номером :02 :075: 0473 для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_1 ; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 53,4 кв.м.; однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 29,7 кв.м.; житловий будинок по АДРЕСА_4 та заборонити здійснення будь-яких реєстраційних дій, пов`язаних з реєстрацією права власності щодо цього майна.

Позивач посилався на те, що сума боргу є значною, ОСОБА_2 не має наміру виконувати зобов`язання з повернення боргу, а не накладення арешту може призвести до його відчуження та в подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 червня 2019 року заяву задоволено, накладено арешт на вищезазначене майно та заборонено позивачу здійснювати будь-які дії, пов`язані з реєстрацією права власності щодо належного йому на праві власності майна.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просив ухвалу скасувати та відмовити в забезпеченні позову. Апелянт посилався на те, що дачний будинок та обидві земельні ділянки за договором позики та іпотеки від 21 травня 2019 року передані в іпотеку ОСОБА_3 ; квартира АДРЕСА_2 за договором іпотеки від 28 травня 2019 року передана в іпотеку ОСОБА_4 , а накладення арешту порушує права іпотекодержателів. Квартира АДРЕСА_3 була подарована у 2010 році та на данай час йому не належить. Житловий будинок АДРЕСА_4 також відчужено за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2016 року. Також апелянт посилався на відсутність передбачених законом підстав для вжиття забезпечувальних заходів.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 не скористався.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився. За довідкою Укрпошти за місцем реєстрації ОСОБА_1 відсутній (а.с. 75). Повідомлення позивача здійснено шляхом повідомлення його представника ОСОБА_5 (а.с.73,74), що відповідно до пункту 5 статті 130 ЦПК свідчить про належне повідомлення позивача. Справу розглянуто за участю представників відповідача - адвокатів Беженар Є.О., Душенко В.А.

Переглянувши справу в оскаржуваній частині за наявними в ній та доданими доказами, та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Так, згідно частини 2 статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Необхідність вирішення цих питань випливає й з положень статті 10 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов`язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов`язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК передбачено, що заходи забезпечення позову, як правило, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення позову свідчать про те, що вона повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 Постанови №9 Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року, далі - Постанова).

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими (пункт 6 Постанови).

Необхідність вжиття відповідних заходів здійснюється з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Виходячи з правил статей 10, 48 Закону «Про виконавче провадження», рішення суду про стягнення грошових коштів виконуються шляхом звернення стягнення на кошти боржника у національній та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах та інше. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його неможливим.

Під поняттям «арешт майна» слід розуміти проведення його опису і накладення заборони розпорядження, а в необхідних випадках - і користування ним (стаття 56 Закону «Про виконавче провадження»).

Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

При цьому принцип співмірності при забезпеченні позову вимагає визначення того майна, на яке має бути накладене обмеження, вартість якого має забезпечити виконання судового рішення.

З матеріалів справи (виділених матеріалів) вбачається, що 6 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 12 000 000 грн. заборгованості за договором позики, укладеним між сторонами в письмовій формі 22 квітня 2019 року (а. 1-2,3 виділених матеріалів), а також з заявою про забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на майно, належне ОСОБА_2 .

Згідно з наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованих станом на 23 травня 2019 року, ОСОБА_2 зареєстровано власником всього вищезазначеного майна - шести об`єктів нерухомості (а.14-26 виділених матеріалів).

На підставі цих відомостей та інших обставин, зазначених в позовній заяві, враховуючи характер спору і суть позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав припускати, що не вжиття забезпечувальних заходів дасть можливість відповідачу розпорядитись нерухомим майном, що може ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення.

При цьому суд врахував ціну позову (12 000 000 грн.), яка є співмірною з вартістю нерухомості, особливості виконання судових рішень про стягнення грошових сум та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апелянта про безпідставність висновку суду про можливі утруднення виконання судового рішення недобросовісними діями відповідача. Позика має значний розмір, відомості про часткове виконання зобов`язань ОСОБА_2 відсутні.

До того ж з доказів, доданих відповідачем до апеляційної скарги, вбачається, що за день до закінчення строку позики, тобто 21 травня 2019 року, а потім і 28 травня 2019 року (після строку виконання позикового зобов`язання), ОСОБА_2 уклав з третіми особами майнові угоди та передав в іпотеку дачний будинок, дві земельні ділянки та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 а. 46-48 виділених матеріалів), тобто розпорядився своїм майном.

Отже, висновок суду про наявність підстав для забезпечення позову та застосування правил статей 149,150 ЦПК відповідає обставинам справи та вимогам процесуального законодавства.

Разом з тим, з наданих відповідачем доказів вбачається, що 3 листопада 2010 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 з ОСОБА_6 Право власності зареєстроване в електронному реєстрі 5 листопада 2010 року (а.43 виділених матеріалів). Реєстрація прав в ДРРПНМ на підставі договору купівлі-продажу від 3 листопада 2010 року здійснена 24 грудня 2014 року (а.48 виділених матеріалів), що свідчить про ймовірну описку в імені та по-батькові власника.

20 вересня 2016 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_4 з ОСОБА_7 (а. 44 виділених матеріалів).

Відомості щодо реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_4 за ОСОБА_7 . відсутні, проте за витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованих станом на 19 вересня 2019 року (а. 48-50 виділених матеріалів) орендодавцем земельної ділянки за цією адресою є ОСОБА_7 , (а.46 зворот виділених матеріалів).

Наявність суперечливих відомостей щодо належності квартири АДРЕСА_3 житлового АДРЕСА_4 , та необхідність запобігання порушень прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дає апеляційному суду підстави для виключення цього нерухомого майна з переліку майна, за рахунок якого забезпечується позов ОСОБА_1

Апеляційний суд не може прийняти до уваги і посилання апелянта на те, що реєстрація права іпотеки на дачний будинок, земельні ділянки та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 перешкоджає забезпеченню позову за рахунок цього майна.

Обтяження цього нерухомого майна (дачного будинку по АДРЕСА_1 , земельних ділянок площею 0,0483 га та площею 0,0172 га по АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 підтверджене витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованих станом на 19 вересня 2019 року (а.46-49 виділених матеріалів).

Обґрунтовуючи незаконність забезпечення позову в цій частині, апелянт посилається на положення статті 3 Закону «Про іпотеку» та правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 16 квітня 2018 року (справа№910/4772/17) та від 31 жовтня 2018 року (справа923/1105/17).

Проте, положення частин 6,7 статті 3 Закону «Про іпотеку» визначають переважне право іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

При вирішенні питання щодо застосування цієї норми права при розгляді вимог іпотекодержателя про звільнення майна з-під арешту, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про те, що оскільки арешт на майно має наслідком заборону відчуження цього майна, то в разі невиконання боржником забезпеченого зобов`язання порушується право іпотекодержателя одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Тому коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно.

Зазначений правовий висновок стосується пріоритетних прав іпотекодержателя відносно прав інших стягувачів при накладенні арешту на це майно для задоволення вимог цих стягувачів, та застосовується при розгляді спорів за позовом іпотекодержателя про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту).

Отже, норми Закону «Про іпотеку» та правовий висновок, на який посилається апелянт, дають підстави для задоволення позовів іпотекодержателів про зняття арешту та не регулюють порядок та умови застосування правил статей 149, 150 ЦПК щодо забезпечувальних заходів, а тому не можуть бути враховані при вирішенні питання про забезпечення позову ОСОБА_1

Наявність обтяження нерухомого майна, на думку апеляційного суду, не може бути підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову за рахунок цього майна.

За висновками Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними в постанові від 24 вересня 2019 року (справа № 404/330/19), та від 20 травня 2019 року (справа № 274/1371/18) наявність спірного майна в іпотеці не свідчить про неможливість забезпечення позову.

Не може бути достатньою підставою для скасування заходів забезпечення позову і посилання апелянта на те, що позивач не надав, а суд не визначив вартість об`єктів нерухомості для вирішення питання співмірності вимог та заходів.

Правила статей 149-153 ЦПК не покладають на позивача або суд обов`язку визначити дійсну вартість майна, яким забезпечується позов. Питання співмірності (пропорції, співвідношення) вирішується судом з ураховуванням безпосередного зв`язку вимоги про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів для досягнення певної мети, а також ступеня обтяжливості для осіб, по відношенню до яких такий захід застосований.

Порушення правила співмірності в такому сенсі судом не встановлено.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову ОСОБА_1 , але цей позов має бути забезпечений іншим обсягом майна відповідача, що є підставою для зміни ухвали суду.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 червня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини ухвали висновок про накладення арешту на таке майно: квартиру АДРЕСА_3 , житловий будинок АДРЕСА_4 .

Ухвалу в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

------------------------------

Повну постанову складено 1 листопада 2019 року