РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/3577/17

Провадження № 22-ц/4815/1184/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання :Тхоревський С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2019 року, ухваленого в складі судді Панас О.В., у справі № 569/3577/17,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулас з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов обгрунтований тим, що Її мамі, ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . 23 листопада 2015 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Піддубною Л.П. було зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_3 .

До складу спадкового майна ОСОБА_3 також належить квартира АДРЕСА_1 . Проте, як з`ясувалося, що 01 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В., зареєстрований в реєстрі за №1738. Відповідно до п. 1 даного Договору купівлі-продажу від 01.08.2014 року Продавець продав та передав Покупцю, а Покупець купив та прийняв від Продавця квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - 01).

Згідно з п. 4 Договору купівлі-продажу від 01.08.2014 року продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 357 035,00 (триста п`ятдесят сім тисяч тридцять п`ять) гривень 00., які були одержані Продавцем від Покупця до підписання цього Договору. Вважає що такий Договір купівлі-продажу квартири від 01.08.2014 року, є удаваним, а тому підлягає визнанню недійсним, оскільки фактично її мама мала намір передати квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в користування, але ж ніяк не мала наміру її відчужувати. При цьому будь-яких грошових коштів вона не отримала за її відчуження.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 01.08.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та застосувати двосторонню реституцію. Припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Витрати по справі покласти на відповідача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела що укладений договір купівлі продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений з метою приховати іншу угоду, а саме договір користування (оренди).

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким в позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 6 січня 1998 року на Ѕ частину та на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 19 грудня 2013 року на Ѕ частину.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 серпня 2014 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 . Договір підписано сторонами, посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №1738(а.с.5).

В пункті 4 Договору зазначено: «продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 357035 (триста п`ятдесят сім тисяч тридцять п`ять) гривень, які були одержані Продавцем від Покупця до підписання цього Договору. Сторони вважають дану вартість взаємовигідною, реальною вартістю квартири. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. На виконання вимог ч.2 ст.662 Цивільного кодексу України Продавець передав покупцю всі документи, що стосуються відчужуваної квартири». Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування свої вимог посилалась на те, що укладений договір купівлі продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений з метою приховати іншу угоду, а саме договір користування (оренди) квартири.

Відповідно до ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому у певний строк за плату.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суд України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Мета удаваного правочину полягає у тому, щоб приховати дійсну волю сторін та спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається.

Для кваліфікації удаваного правочину необхідно щоб частина умов удаваного та прихованого правочину збіглася. Відповідно до ст. 81 ЦПК України позивач має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин має доводитися доказами.

Разом з тим, статтями 12, 77, 81 ЦК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, своїм особистим підписом ОСОБА_3 підтвердила, що продаж квартири здійснюється за її доброю волею. Також сторонами підтверджено, що діють добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їхній внутрішній волі, перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, попередньо ознайомлені із вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів.

Доводи апеляційної скарги проте, що оспорюваний договір є удаваним, не заслуговують на увагу, оскільки з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вбачається, що між сторонами були досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, укладення договору відповідало вільному волевиявленню та внутрішній волі сторін саме на укладення договору купівлі-продажу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка, яка не була стороною договору, не надала належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір купівлі-продажу та підтверджували б намір обох сторін укласти договір оренди (користування) квартири, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження укладення такого договору суду не було надано. Відтак, встановивши, що позивачкою не було доведено мети у прихованні дійсної волі своєї матері ОСОБА_3 та намаганні спричинити інші наслідки, ніж ті, що випливають із договору купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що факт укладення удаваного правочину стверджується показами свідків, то такі доводи апеляційним судом відхиляється, оскільки факт укладення удаваного правочину та виконання зобов`язань не може доводитися показаннями свідків, з огляду на роз`яснення, викладені в пункті у пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76,77,78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 листопада 2019 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Бондаренко Н.В.