Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 757/9144/16-ц

провадження № 61-29061св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Апарат Верховної Ради України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - Апарат ВРУ) про стягнення одноразової грошової допомоги та суми компенсації за затримку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у період із 13 грудня 2013 року по 26 листопада 2014 року він працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України VII скликання за строковим трудовим договором на постійній основі і без поширення дії Закону України «Про державну службу». 26 листопада 2014 року достроково припинила свої повноваження Верховна Рада України VII скликання та його, як помічника-консультанта народного депутата України, звільнено у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України. У порушення частини шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України»та положень частини другої статті 4.6 Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 № 379/95-ВР«Про затвердження положення про помічника-консультанта народного депутата України» відповідач не виплатив йому одноразову грошову допомогу у розмірі його тримісячної заробітної плати, що складає 19 028,00 грн. Крім того, у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні на підставі частини першої статті 47, статті 116, статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач зобов'язаний сплатити на його користь суму компенсації у розмірі середнього заробітку за час затримки починаючи із 28 листопада 2014 року по день звернення до суду, а саме 29 лютого 2016 року, у розмірі 87 640,00 грн із розрахунку 313 днів затримки та суми середньоденної заробітної плати у розмірі 280,00 грн.

Із урахуванням наведеного, позивач просив суд стягнути із відповідача на свою користь одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати у сумі 19 028,00 грн та суму компенсації за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку, що складає 87 640,00 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Апарату ВРУ на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати у сумі 18 827,18 грн. Стягнуто з Апарату ВРУ на користь ОСОБА_1 79 293,33 грн на відшкодування суми середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період із 28 листопад 2014 року по 29 лютого 2016 року протягом 313 днів. У задоволенні інших вимог відмовлено. Виплати зазначені без виключення сум відрахування на податки, збори та інші обов'язкові платежі. Допущено негайне виконання рішення суду у частині виплати за один місяць у розмірі 7 427,18 грн.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виплатив позивачеві встановлену законом одноразову грошову допомогу при звільненні, а відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від обов'язку виплати такої допомоги. Крім цього, суд зазначав, що непроведення повного розрахунку при звільненні є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу Апарату ВРУ задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року у частині задоволення позову скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Апарату ВРУ про стягнення одноразової грошової допомоги та суми компенсації за затримку відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсутні підстави для проведення нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки всі виплати для цієї категорії працівників здійснюються народним депутатом України у межах місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. Апарат ВРУ є бюджетною організацією, яка утримується за рахунок Державного бюджету України, а тому відповідно до статей 48, 51 Бюджетного кодексу України, Апарат ВРУ не наділений правом брати на себе фінансові зобов'язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України понад межі загального фонду оплати праці, встановленого кожному народному депутату України відповідного скликання, для оплати праці його помічників-консультантів.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що народний депутат України є роботодавцем своїх помічників-консультантів, здійснює їх оформлення та звільнення із роботи. Апеляційним судом не враховано те, що у державному бюджеті передбачені бюджетні асигнування на виплату одноразової грошової допомоги звільненим помічникам-консультантам народних депутатів України, що підтверджується розпорядження Апарату ВРУ від 25 січня 2016 року № 86-к та від 18 січня 2017 року № 34-к.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2019 року вказану справу призначено до судового засідання.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановленні судами обставини

Судами встановлено, що із 13 грудня 2013 року по 26 листопада 2014 року ОСОБА_1 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України VІІ скликання за строковим трудовим договором без поширення дії Закону України «Про державну службу».

26 листопада 2014 року Верховна Рада України VІІ скликання достроково припинила свої повноваження, а ОСОБА_1 звільнено у зв'язку із достроковим припиненням повноважень народного депутата України.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України»(у редакції, чинній на час звільнення позивача) у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Виплата помічнику-консультанту народного депутата одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата в разі його звільнення також передбачена частиною другою статті 4.6 Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (у редакції, чинній на час звільнення позивача).

Згідно з пунктом 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат ВРУ є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Пунктами 7, 10 цього Положення передбачено, що Апарат ВРУ організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України, забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Положеннями статті 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що обов'язок із виплати позивачу одноразової грошової допомоги не може бути покладений на Апарат ВРУ, оскільки всі платежі здійснюються особисто народним депутатом України у межах місячного фонду заробітної плати його помічника-консультанта.

Проте такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим та не відповідає вимогам закону, оскільки частина шоста статті 34 Закону України «Про статус народного депутата» не покладає на народного депутата України такого обов'язку.

Враховуючи наведені норми законодавства України, а також беручи до уваги те, що позивач був прийнятий та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженням Апарату ВРУ, необхідно дійти висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом ВРУ, а не із народним депутатом України.

Отже, видатки з виплати одноразової грошової допомоги, передбачені частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутату України», має нести Апарат ВРУ у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ.

При цьому відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати позивачу гарантованої йому законом суми одноразової грошової допомоги при звільненні.

Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зазначив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд зауважив на те, що органи державної влади не вправі посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (пункт 26 рішення).

Частко задовольняючи позов, суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим обґрунтовано виходив із того, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, а також розмір відшкодування у зв'язку із затримкою виплати грошової допомоги відповідно до вимог статті 117 КЗпП України.

Викладене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до оспорюваних правовідносин, у зв'язку із чим помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак