ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/13632/18

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/854/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - місто Чернігів

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 21.04.2019,

У С Т А Н О В И В:

12 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останнього на свою користь:

- неповернуту суму позики згідно з розпискою від 24.02.2016 у розмірі 138850,00 грн,

- проценти за користування позикою згідно з розпискою від 24.02.2016 у розмірі 59012,08 грн;

- неповернуту суму позики згідно з розпискою від 11.11.2016 у розмірі 119688,70 грн,

- проценти за користування позикою згідно з розпискою від 11.11.2016 у розмірі 35783,59 грн;

- неповернуту суму коштів згідно з договором про відступлення права вимоги від 20.10.2016 у розмірі 1249650,00 грн,

а всього на загальну суму 1 602 984,37 грн. Визнати поважними причини пропущення строків позовної давності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 24.02.2016 між ним та відповідачем укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого він передав відповідачу грошову позику в розмірі 5000 доларів США.

11.11.2016 між сторонами укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого він передав відповідачу грошову позику в розмірі 4310 доларів США.

Дані письмові розписки підписані позичальником, що відповідає вимогам цивільного законодавства. Оскільки в складених розписках не встановлений строк (термін) виконання боржником обов`язку з повернення одержаних коштів, позивачем 08.11.2018 на адресу відповідача була надіслана вимога про повернення 9310 доларів США у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Станом на 21.11.2018 кошти відповідачем так і не були повернуті. Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем станом на 21.11.2018 склала 9310 доларів США. Враховуючи той факт, що договорами позики, які було укладено між сторонами, не передбачено їх безоплатність та не встановлений розмір процентів від суми позики, відповідач відповідно до вимог ч.1 ст.1048 ЦК України зобов`язаний сплатити позивачу за весь період користування позикою розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ, що на день звернення з даним позовом становить по розписці від 24.02.2016 - 2125,03 доларів США, а по розписці від 11.11.2016 - 1288,57 доларів США.

Крім того, позивач зазначає, що 20.10.2016 між ним та ОСОБА_3 укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором позики б/н від 12.02.2014, на підтвердження якого складена розписка від 12.02.2014, тобто він став новим кредитором за розпискою від 12.02.2014. Загальна сума грошового зобов`язання боржника на дату укладення договору про відступлення права вимоги становила 45000 доларів США. Оскільки станом на 21.11.2018 відповідач свій обов`язок за договором позики б/н від 12.02.2014 не виконав ані перед позивачем, ані перед первісним кредитором ОСОБА_3 , його заборгованість перед позивачем становить 45000 доларів США. При підписанні договору між позивачем та ОСОБА_3 був присутній і ОСОБА_2 , який повідомив про те, що розрахується із залишком боргу по розписці від 12.02.2014 після погашення боргових зобов`язань за кредитним договором від 01.08.2005 CNVPGA00000001 перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Заборгованість по вказаному договору перед ПАТ КБ «ПриватБанк» була погашена ОСОБА_2 у травні 2018 року, але кошти по розписці від 12.02.2014 повернуті так і не були.

Поважність причин пропуску строку позовної давності позивач обґрунтовував тим, що у 2015 році він захворів на тяжку невиліковну хворобу, в результаті чого він проходив неодноразові курси лікування як в Україні, так і у Німеччині. 2016-2018 роки зайняли процеси лікування, реабілітації, оглядів тощо, що підтверджуються відповідними медичними документами. З огляду на зазначене пропуск строку звернення з відповідним позовом до суду про стягнення боргу за Договором про відступлення права вимоги від 20.10.2016, на його думку, є поважним, тому просив його поновити.

Загальна сума боргу за розрахунками позивача становить 54310 доларів США (5000+4310+45000) та розмір процентів за користування позиками згідно з розписками від 24.02.2016 та від 11.11.2016 становить 3413,60 доларів США (2125,03+1288,57). Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь валютний борг у гривневому еквіваленті, що на 21.11.2018 за офіційним курсом гривні становить 1602984,37 грн, а також витрати на правничу допомогу в сумі 8000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 просив застосувати наслідки спливу позовної давності (а.с.39-41).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 квітня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неповернуту суму позики згідно з розпискою від 24.02.2016 у розмірі 138850 грн, проценти за користування позикою згідно з розпискою від 24.02.2016 у розмірі 59012,08 грн, неповернуту суму позики згідно з розпискою від 11.11.2016 у розмірі 119688,70 грн, проценти за користування позикою згідно з розпискою від 11.11.2016 у розмірі 35783,59 грн, неповернуту суму коштів згідно з договором про відступлення права вимоги від 20.10.2016 у розмірі 1249650,00 грн, а всього 1602984,37 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 8000 грн, а також судовий збір в сумі 9605 грн на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Відповідач зазначає, що ігноруючи правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України № 6-1967цс, № 6-487цс17, у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 761/11028/14 та у справі № 211/3035/14, судом не взято до уваги, що укладені розписки від 24.02.2016 та від 11.11.2016 не є борговими документами. Так він зазначає, що судом не взято до уваги відсутність у розписках істотних умов договору позики - обов`язку відповідача повернути грошові кошти. Розписка від 24.02.2016 навіть не містить посилання на те, що кошти в сумі 5000 доларів США відповідач у позивача взяв у борг. Скаржник вважає, що єдиним належним та допустимим доказом укладення між сторонами договору позики, зважаючи на недоліки розписок, міг би бути тільки сам договір позики укладений у письмовій формі. Але такий договір у письмовій формі не укладався. Крім того, позивачем не доведено, що кошти передані відповідачу саме на умовах терміновості та зворотності і відповідно не підтверджено факту укладення між сторонами договорів позики; за своїм змістом розписки від 24.02.2016 та від 11.11.2016 не можуть вважатись борговими документами, оскільки жодна з них не містить умов зобов`язального характеру для відповідача в частині повернення будь-яких грошових коштів позивачу. А оскільки розписки про отримання грошових коштів не містили зобов`язання про їх повернення, судом неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15. Так як позивачем не доведено укладення договорів позики, обов`язку повернення позики у відповідача не виникає. Тим більше, у суду не було підстав для стягнення процентів за користування позикою. Отже судом не вірно застосовано ст.1048 ЦК України.

Крім того, скаржник вважає, що строк виконання зобов`язання за розписками від 24.02.2016 та від 11.11.2016 не настав. Так, судом не досліджено, чи дійсно позивач направляв, а відповідач отримував вимогу про повернення 9310 доларів США. Скаржник звертає увагу суду на той факт, що штрих кодовий ідентифікатор зазначений у копії квитанції щодо направлення відповідачу вимоги № 303 належить іншому відправленню. Відповідач дійсно отримував лист з таким ідентифікатором, однак даний лист був надісланий відповідачу не позивачем, а ОСОБА_4 , та дійсно містив вимогу, проте вона не має жодного відношення до даної судової справи. Таким чином, оскільки вимоги про повернення коштів не направлялася, строк виконання такого зобов`язання є таким, що не настав, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо розписки від 12.02.2014, то станом на лютий 2014 року сума 45000 доларів США була еквівалентна 384750,00 грн, а тому договір також мав бути укладений у письмовій формі, проте сторонами письмова форма договору дотримана не була.

Відповідач не погоджується також із підставами для поновлення строку позовної давності, зазначаючи, що за розпискою від 12.02.2014 строк сплив. Позивачем 20.10.2016 було підписано Договір про відступлення права вимоги за розпискою від 12.02.2014, тобто майже через два роки після настання строку виконання відповідачем зобов`язання за даною розпискою про повернення грошових коштів, що є беззаперечним доказом обізнаності позивача про стан майнових прав та про перебіг строків виконання. Окремо скаржник звертає увагу на те, що позивач протягом 2016-2018 років виконував обов`язки та був директором ряду підприємств. Наявність хвороби у позивача не завадило останньому бути присутнім у нотаріальній конторі для посвідчення його підпису на Протоколі від 30.08.2016 щодо вступу до ТОВ «Чернігівська електронна компанія» та Статуті у новій редакції, на Протоколі від 20.03.2017. Послання позивача на проходження лікування у 2016-2017 роках не підтверджено доказами та не відповідає реальним обставинам. Також у 2016 році позивач неодноразово надавав кошти відповідачу, що спростовує доводи про відсутність спілкування з іншими особами. Крім того, інвалідність встановлена позивачу до 01.12.2017. Докази встановлення інвалідності у 2018 році у справі відсутні. Вказане підтверджувало можливість позивача звернутись з позовом про стягнення боргу за розпискою від 12.02.2014 у встановленні законом строки позовної давності. Підстав для поновлення строків у суду не було.

Крім того у позивача відсутні оригінали розписок. Судом не досліджувався оригінал Договору про відступлення права вимоги за розпискою від 12.02.2014, а тому суд не мав підстав брати даний доказ до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що посилання скаржника в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-487цс17, від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, та постанови Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 761/11028/14 є необґрунтованими, оскільки за постановою Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-487цс17 грошові кошти згідно з розпискою надавалися з метою оформлення корпоративних прав, за постановою Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15 грошові кошти згідно з розпискою надавалися з метою оформлення земельної ділянки. Скаржник жодним чином не зазначає будь-яких інших правовідносин, з яких були складені дані розписки та з якою саме метою відповідач складав відповідні розписки. Щодо того, що вимога про повернення боргу скаржнику не надсилалась, а лист з поштовим ідентифікатором було одержано від ОСОБА_4 , то в силу своєї хвороби позивач не міг надіслали вимогу сам і попросив це зробити саме ОСОБА_4 , яка є дружиною його рідного брата. Оригінал квитанції зберігається саме у нього, що підтверджує факт направлення вимоги саме ним. Що стосується відсутності у позивача оригіналів розписок та Договору про відступлення права вимоги, то відповідачем не заявлялося клопотання про їх витребування та долучення до матеріалів справи, вони у нього (позивача) наявні і можуть бути ним надані до апеляційної інстанції. Стосовно пропуску строку позовної давності, позивач зазначає, що у нього наявний діагноз, який є невиліковним, потребує лікування, реабілітації, а тому є більш ніж поважною причиною для поновлення позовної давності. Також 06.12.2017 йому було встановлено групу інвалідності, що підтверджується копією довідки МСЕК. Щодо здійснення ним підприємницької діяльності, то він розпочав цю діяльність до початку хвороби. З 2015 року ПП «ОСП» підприємницьку діяльність не здійснює. Участь у ТОВ «ЧЕК» та ТОВ «БМП-501» була направлена на вкладення в них коштів для отримання прибутків з метою продовження лікування та утримання родини.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконаний обов`язок щодо повернення одержаних за борговими розписками від 12.02.2014, від 24.02.2016 та договором від 11.11.2016 грошових коштів, тому зазначені кошти належить стягнути з нього в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що 24 лютого 2016 між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 5000 доларів США. Укладення договору позики підтверджується розпискою, складною власноручно ОСОБА_2 (а.с. 7, 61).

Написання 24.02.2016 відповідачем розписки останній не спростовує (а.с.39).

11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в боргу кошти в розмірі 4310 доларів США. Укладення договору позики підтверджується розпискою, складною власноручно ОСОБА_2 (а.с.8, 59).

Написання 11.11.2016 відповідачем цієї розписки останній також не спростовує (а.с.39).

Зміст розписок свідчить про укладення 24.02.2016 та 11.11.2016 між сторонами саме договорів позики. На це вказують: дієслово «взяв», іменник «борг» та відсутність в розписках вказівки на будь-які інші правовідносини. Отримання від позивача вказаних сум відповідачем також випливає зі змісту розписок, що спростовує заперечення останнього з цього приводу.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги відповідача, що у позивача не виникло право на повернення позики, а у позичальника не виник обов`язок повертати кошти, оскільки вимога про повернення коштів ним не отримувалась, колегія суддів до уваги не приймає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.11.2018 ОСОБА_1 направлялася ОСОБА_2 претензія (вимога) про повернення наданих позивачем останньому у борг грошових коштів згідно з розписками від 24.02.2016 на суму 5000,00 доларів США та від 11.11.2016 на суму 4310,00 доларів США, а всього в сумі 9310,00 доларів США шляхом перерахування зазначених коштів на банківський рахунок позивача протягом семи днів (а.с.9). Проте, вказані вимоги залишилися ОСОБА_2 не виконаними. Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заявляв про відсутність даних щодо отримання ним вимоги від 08.11.2018, про що свідчить відзив на позовну заяву та аудіо запис судових засідань. Додана до апеляційної скарги фотокопія конверту не може розглядатися апеляційним судом як новий доказ з огляду на положення ст.367 ч.3 ЦПК України.

Слід також зазначити, що поданий ОСОБА_1 позов не спонукав відповідача виконати взяті на себе зобов`язання.

З правового висновку, що викладений в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 при розгляді справи № 755/21936/15-ц вбачається, що, пред`явленням вимоги до позичальника є як вручення йому вимоги про погашення боргу, так і пред`явлення до нього позову (отримання позовної заяви). Ознайомившись з матеріалами справи, позичальник не виконав свої зобов`язання по поверненню позики.

Таким чином, з отриманням копії позовної заяви у відповідача виникає обов`язок по поверненню боргу так само як і при направленні письмового повідомлення при досудовому врегулюванні спору.

З огляду на викладене, час отримання повідомлення (чи позовної заяви) впливає лише на розмір процентів, які, враховуючи позицію відповідача про неотримання вимоги у грудні 2018, повинні розраховуватися по 12.01.2019, проте позивач їх рахував до 21.11.2018, а суд може розглядати спір лише в межах заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з обґрунтованими висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів відповідно до розписок, оскільки останній після отримання вимоги про повернення грошових коштів ніяких дій стосовно їх повернення позивачу не здійснив.

Доводи апеляційної скарги про те, що складені ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів не містять зобов`язання про їх повернення, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема із договорів.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, та підтверджене позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.06.2019 у справі № 712/14562/17-ц.

Як вказано вище, судом був встановлений факт складання 24.02.2016 та 11.11.2016 ОСОБА_2 двох розписок про отримання у ОСОБА_1 грошових коштів. Вказані розписки містять прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суми позик, дату написання розписок. Їх зміст зводиться до отримання відповідачем від позивача коштів і не містить даних про безоплатність договорів.

Оригінали розписок зберігалися у позивача, що свідчить про не повернення позик відповідачем.

Відсутність у розписках запису про зобов`язання ОСОБА_2 повернути кошти, що отримані в борг, не може бути визнано законною підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказані розписки і підписуючи їх, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладених між сторонами договорів та положень вищенаведеної ст.1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

При цьому, відповідач договори позики не оспорював, в тому числі за їх безгрошовістю. Не вказував відповідач і іншої природи даних договорів, голослівно заперечуючи свій обов`язок повернути кошти.

Таким чином, суд встановив справжню правову природу укладених між сторонами договорів та дійшов правильного висновку про укладення між сторонами саме договорів позики.

Доводи скаржника про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно з якою розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, є помилковими і спростовуються зазначеними вище обставинами справи та положеннями законодавства. Оскаржуване судове рішення не суперечить наведеному висновку Верховного Суду України.

Посилання скаржника на правовий висновок ВСУ у справі №6-487цс17 не можуть бути взяті до уваги, оскільки постанова ухвалена щодо правовідносин, які не є подібними (корпоративні права).

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у нього обов`язку повернути позивачу грошові кошти.

Звертаючись з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування грошовими коштами.

Згідно з частиною першою ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій ст.1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій ст.1048 ЦК України (якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками). Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню як суми позики за розписками, так і проценти за користування грошовими коштами, встановлені на рівні облікової ставки Національного банку України за весь період користування грошовими коштами.

Суму нарахованих процентів та розрахунки позивача скаржник не оспорює, заперечуючи сам факт стягнення з нього грошей за розписками.

Правовий висновок, що викладений у постанові ВС від 21.03.2018 при розгляді справи № 761/11028/14, на який посилається скаржник, підтверджує право позичальника на отримання процентів. Колегія суддів вважає за необхідне дотриматися цього висновку.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги стосовно безпідставності стягнення з відповідача суми позики за розпискою від 12.02.2014 колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12.02.2014 між ОСОБА_2 (позичальником) та ОСОБА_3 (позикодавцем) було укладено договір позики у формі розписки, за умовами якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 45000 доларів США, зобов`язуючись грошову суму в розмірі 5000 доларів США повернути до 20.02.2014, а інше щоквартально, але не більше 10000 доларів США до кінця 2014 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою, складеною власноручно відповідачем (а.с.11).

Факт написання розписки відповідач не заперечує.

20.10.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор ( ОСОБА_3 ) відступає, а новий кредитор (ОСОБА_1) повністю приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором позики б/н від 12.02.2014, на підтвердження якого була складена розписка від 12.02.2014 між первісним кредитором та ОСОБА_2 . Новим кредитором за цим договором став ОСОБА_1 Загальна сума грошового зобов`язання боржника на дату укладення договору про відступлення права вимоги становила 45000 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ч.1 ст.516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У ч.2 ст.517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно з ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 526, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, постановою Верховного Суду України № 6-979цс15 від 23.09.2015 року визначено, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 27.02.2019 у справі №545/3383/15-ц, від 08.02.2018 у справі №727/6438/15-ц.

Відповідач факту обізнаності щодо наявного між ОСОБА_3 ОСОБА_1 договору про відступлення права вимоги не заперечував. Проте свої зобов`язання за договором позики від 12.02.2014 не виконав ані перед ОСОБА_1 , ані перед первісним кредитором ОСОБА_3

З огляду на це, та положення ст.1049 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача гривневого еквіваленту боргу в розмірі 45000 доларів США.

Законне і обґрунтоване судове рішення не може бути скасовано з одних лише формальних підстав.

Твердження скаржника про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин в частині стягнення боргу за розпискою від 12.02.2014 та Договором про відступлення права вимоги від 20.10.2016 позовну давність, про застосування якої заявляв відповідач, є безґрунтовними з огляду на наступне.

Згідно зі ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами третьою, четвертою ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просив застосувати строк позовної давності до вказаних правовідносин, які виникли між позивачем та ним на підставі Договору про відступлення права вимоги від 20.10.2016 щодо боргової розписки від 12.02.2014, оскільки про своє порушене право позивач дізнався 12.02.2017, а звернувся до суду тільки 27.12.2018 (а.с.41).

ОСОБА_1 , як вказано вище, подав позов 12.12.2018, що підтверджується відбитком штемпелю на поштовому конверті (а.с.29). Враховуючи терміни, що вказані в розписці від 12.02.2014, останній платіж повинен був здійснений до кінця 2014 року, тобто до 31.12.2014. Саме з цього часу слід рахувати трирічний строк позовної давності щодо останнього платежу, який на час подачі позову ОСОБА_1 сплинув. Терміни щодо попередніх чотирьох платежів сплинули 21.02.2017, 01.04.2017, 01.07.2017, 01.10.2017 відповідно.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просив визнати поважними причини пропуску строків позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом, обґрунтовуючи поважність такого пропуску тим, що 01.04.2015 йому встановлено діагноз «Волосатоклітинна лейкемія, розгорнута стадія».

Згідно з медичними документами, наявними в матеріалах справи, ОСОБА_1 проходив курси лікування, реабілітації з 19.06.2015 по 08.07.2015, з 26.10.2017 по 10.11.2017, з 24.07.2018 по 31.07.2018, з 08.10.2018 по 17.10.2018 (фотокопії а.с.13-16, 19). Відповідно до Довідками МСЕК від 05.11.2015, від 24.11.2016 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності (фотокопії а.с.17,18). В подальшому - 06.12.2017 - друга група інвалідності позивачу встановлена до 01.01.2019 .

Поновлюючи ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку наявність у позивача онкологічного захворювання (рак крові), проходження ним чисельних курсів лікування, стабілізації, реабілітації є підставою для поновлення строку позовної даності. Даний висновок суду є законним та обґрунтованим.

Факт трудової діяльності позивача в період хвороби відповідачем в суді першої інстанції не доводився. Надані до апеляційної скарги нові докази до уваги не приймаються з огляду на положення ст.367 ч.3 ЦПК України

Посилання скаржника на те, що судом не було досліджено оригіналів розписок та Договору про відступлення права вимоги, а тому у суду були відсутні належні процесуальні підстави для прийняття до уваги в якості доказу фотокопії вказаного договору, за відсутності його оригіналу, спростовується протоколом судового засідання від 11.04.2019 (а.с.66-67), відповідно до якого судом оглядався оригінал Договору про відступлення права вимоги. Відповідачем в порядку ч.1 ст.249 ЦПК України на протокол судового засідання від 11.04.2019 не було подано письмових зауважень щодо його неповноти або неправильності його записів. Оригінали розписок наявні в матеріалах справи на а.с.59-61. Оригінал договору про відступлення права вимоги був досліджений і колегією суддів апеляційного суду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи. Апеляційна скарга також містить посилання на факти, що не були предметом дослідження й оцінки місцевим судом.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи встановлені на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначає, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 квітня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст складений 08.07.2019.