Справа № 475/1291/17 Суддя першої інстанції Вадовська А.В.
Провадження № 22-ц/812/1025/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Лептугою С.С.,

за участю: представника відповідача Мірошніченка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мірошніченко Андрій Олександрович, на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Вадовської А.В., в залі судового засідання в смт. Доманівка, повний текст якого складений 29 березня 2019 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та скасування державної реєстрації угоди,

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , про визнання додаткової угоди до договору оренди недійсною та скасування державної реєстрації угоди.

Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2017 року вона отримала у спадщину земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 0138, площею 5,5094 га, яка розташована на території Козубівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області.

Колишній власник земельної ділянки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , передала в оренду ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку, що належала їй на праві власності відповідно до державного акта серії МК НОМЕР_2 , виданого Доманівською РДА 11 листопада 2002 року. Договір оренди землі був зареєстрований у Доманівському відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинений запис від 26 листопада 2009 року № 25.

Відповідно до п. 8 вказаного договору оренди строк дії договору визначений у 5 років, тобто строк його дії сплив 26 листопада 2014 року.

17 жовтня 2017 року вона дізналась, що успадкована нею земельна ділянка обтяжена договірними зобов`язаннями до 26 листопада 2021 року на підставі додаткової угоди від 16 січня 2011 року, зареєстрованої 23 лютого 2016 року.

На думку позивача, додатковий договір оренди зареєстрований 16 січня 2011 року, майже через п`ять років після смерті ОСОБА_3 незаконно, і цей договір слід вважати таким, що не пройшов державну реєстрацію, не набув чинності та не є укладеним. Відповідно до закону право власності на майно припиняється у разі смерті власника, а тому додаткова угода до договору ніяким чином не могла бути зареєстрована, оскільки власник помер, а новий власник ще не узаконив свої спадкові права.

Позивач просила визнати додаткову угоду від 16 січня 2011 року, зареєстровану 23 лютого 2016 року номер запису 13452231 до договору оренди землі від 23 вересня 2009 року, недійсною та скасувати запис про державну реєстрацію № 13452231 від 23 лютого 2016 року права оренди земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_3 .

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 16 січня 2011 року до договору оренди землі від 23 вересня 2009 року, реєстраційний № 25 від 26 листопада 2009 року. Скасовано запис про державну реєстрацію № 13452231 від 23 лютого 2016 року права оренди земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 280 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат на сплату судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 місцевий суд виходив із того, що

за змістом оскаржуваної угоди від 16 січня 2011 року, сторони погодили поновити дію первісного договору після спливу його дії, а саме з 26 листопада 2014 року, тобто зазначена угода укладалася на майбутнє.

Зазначена угода пройшла державну реєстрацію 26 лютого 2016 року, тобто через 5 років після смерті ОСОБА_3 , а тому є недійсною на підставі ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України з огляду на те, що моментом вчинення правочину, пов`язаного з орендою землі, є його державна реєстрація, саме на дату державної реєстрації речового права сторонам потрібно мати необхідний обсяг дієздатності.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , який діє через свого представника ОСОБА_4 , оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що спірний договір укладено згідно з вимогами ЗК України, Закону України «Про оренду землі», а проведення реєстрації договору пізніше не свідчить про відсутність волевиявлення орендаря на укладення цього договору, оскільки умови договору узгоджувалися сторонами при укладенні договору та подальша поведінка сторін додаткової угоди була направлена на виконання умов цієї умови.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнає доводи апеляційної скарги, зазначаючи, що строк дії договору оренди землі настає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту його укладення. На момент реєстрації оспорюваної додаткової угоди права та обов`язки орендодавця були припинені у зв`язку зі смертю. Отже, угода, що укладена поза межами цивільної правоздатності є недійсною.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2009 року між власником земельної ділянки орендодавцем ОСОБА_3 та орендарем ОСОБА_1 було укладено договір оренди, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,51 га строком на п`ять років. Цей договір зареєстровано у Доманівському відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 26 листопада 2009 року.

16 січня 2011 року між тими ж сторонами укладена угода про поновлення договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого 26 листопада 2009 року, відповідно до якої сторони вирішили поновити договір земельної ділянки після спливу терміну дії основного договору, а саме 26 листопада 2014 року, строком на 7 років з відповідними умовами за цим договором. Зокрема, збільшена грошова оцінка земельної ділянки, розмір орендної плати.

Згідно з п. 39 цього договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Доманівського районного управління юстиції Миколаївської області від 22 лютого 2011 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті останньої прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, її дочка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2017 року спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_2 , яка отримала у спадщину земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Козубівської сільської ради Доманівського району, площею 5,5094 га кадастровий № НОМЕР_5 .

10 липня 2017 року позивач від відповідача отримала орендну плату у розмірі 10 000 грн.

Отже, колегія суддів вважає встановленими обставини, що за життя власник земельної ділянки ОСОБА_3 16 січня 2011 року уклала угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки зареєстрованого 26 листопада 2009 року. Зі змісту цієї угоди можна зробити висновок, що це є додатковою угодою до основного договору, відповідно за якою сторони договору збільшили термін дії основного договору після спливу строків його дії до 7 років, а також визначили нову вартість земельної ділянки, збільшили розмір орендної плати, змінили строки її виплати, визначили додаткові умови договору, зокрема, земельна ділянка може передаватися в суборенду.

Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Зміна договору допускається за згодою сторін та вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651, ст. 564 ЦК України).

Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Вирішуючи спір про визнання угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки (додаткова угода) недійсною, застосуванню підлягають законодавчі норми в редакції, чинній на момент укладення цієї угоди, а не в момент її державної реєстрації.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Для визнання правочину недійсним необхідно встановити його невідповідність вимогам законодавства саме в момент укладення, що слідує зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Отже волевиявлення на укладення спірної угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки від 16 січня 2011 року ОСОБА_3 виявила за життя у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, що не є підставою для визнання такої угоди недійсною у порядку, визначеному ч.ч. 2, 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції не врахував, що спірна угода про поновлення договору оренди земельної ділянки, була укладена та підписана за життя орендодавця, виконувалася сторонами, її реєстрація після смерті власника земельної ділянки не свідчить про її недійсність, умовами договору не передбачене автоматичне припинення оренди у зв`язку із переходом права власності на земельну ділянку, договір продовжував виконуватися й позивачем, яка набувши права власності на земельну ділянку отримувала орендну плату.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-223115сво18).

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що згідно п. 41 спірного договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, оскільки для вирішення питання про недійсність цього договору в аспекті вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України має значення не момент набрання чинності договором, а момент його укладення (тобто фактичного підписання сторонами, що скріплює їх волевиявлення).

Отже з огляду на встановлені обставини та докази, подані сторонами, колегія суддів вважає, що на момент укладення спірного договору його сторони не допустили таких порушень правових норм, які б давали підстави для визнання договору недійсним, що свідчить про безпідставність позовних вимог у даній справі.

Оскільки не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсною угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки, то й не підлягає задоволенню й вимога щодо скасування запису про державну реєстрацію цього договору, яка розглядалася судом першої інстанції як похідна.

Крім того, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов про визнання правочину недійсним з підстав відсутності цивільної дієздатності сторони додаткової угоди угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки при його реєстрації не звернув увагу на те, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 зазначала, що оспорюваний нею правочин є неукладеним, оскільки момент вчинення договору оренди землі пов`язується з державної реєстрацією, тобто на момент реєстрації додаткової угоди до договору така угода вже не була чинною.

Між тим позивач просила визнати оспорювану угоду недійсною. При цьому в позовній заяві остання не зазначала будь-яких правових підстав, за яких вказана додаткова угода повинна бути визнана судом недійсною. Під час розгляду справи свої вимоги не уточнювала. Водночас приписи цивільного закону визначають, що недійсним може визнаватися лише укладений правочин, оскільки неукладений правочин не існує як юридичний факт.

Представник позивача в судовому засіданні суду першої інстанції посилалася на те, що реєстрація додаткової угоди після смерті орендодавця вказує на відсутність у нього на час реєстрації правоздатності та як наслідок відсутність волевиявлення сторони правочину.

Між тим відповідно до приписів ст. 203 ЦК України відсутність у особи правоздатності та відсутність волевиявлення це різні підстави для визнання правочину недійсним, які є взаємовиключними.

Суд першої інстанції зробив висновок, що моментом вчинення правочину, пов`язаного з орендою землі, є його державна реєстрація, саме на дату реєстрації речового права сторони мають мати необхідний обсяг дієздатності, а тому при реєстрації угоди не були дотримані положення ч. 2 ст. 203 ЦК України (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності).

Отже, суд фактично розглянув питання про те, чи є даний правочин укладеним, та прийшовши до висновку про те, що спірний правочин є неукладеним в зв`язку з відсутністю державної реєстрації правочину, визнав його недійсним, визначивши самостійно підстави недійсності оспорюваної угоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Під час підготовчого провадження суд поряд з іншими питаннями, остаточно визначає предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги (ч. 1 ст. 189 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатній мірі цих приписів процесуального закону не дотримався та остаточно не з`ясував у позивача підстави позову.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягають перерозподілу між сторонами судові витрати. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 920 грн.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 16 січня 2011 року до договору оренди землі від 23 вересня 2009 року, реєстраційний № 25 від 26 листопада 2009 року та скасування запису про державну реєстрацію № 13452231 від 23 лютого 2016 року права оренди земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 920 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.