Справа № 442/2049/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/321/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.,

з участю:представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника виконкому Дрогобицької міської ради,

як органу опіки та піклування, - Якима І.С.,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 вересня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

в березні 2017 року виконавчий комітет Дрогобицької міської ради, як орган опіки та піклування, в інтересах ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_8, з участю третіх осіб: ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Кобак Оксани Василівни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації права власності.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 04.06.1996 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_2, перебуваючи в шлюбі ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_7 згідно договору купівлі-продажу від 24.12.2001 року. 17.10.2003 року шлюб між ними розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_7, батьком якого є ОСОБА_10 З 25 травня 2004 року син зареєстрований та проживає у вищевказаній квартирі. 11.04. 2011 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області ухвалено рішення, на підставі якого за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_7, яку ОСОБА_2 відчужив, уклавши договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки у вищевказаній квартирі без відповідного на те дозволу органу опіки та піклування виконкому Дрогобицької міської ради. З огляду на вищенаведене, орган опіки та піклування просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 10.10.2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Кобак Оксаною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за №727 та скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно щодо права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_7, зареєстровану за ОСОБА_8

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 10 жовтня 2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Кобак Оксаною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 727 та скасовано державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно щодо права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3, зареєстровану за ОСОБА_8

Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати в дохід держави в сумі 320 гривень.

Стягнуто зі ОСОБА_8 судові витрати в дохід держави в сумі 320 гривень.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт покликається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що на час укладення договору купівлі-продажу в спірній квартирі проживав та був зареєстрований неповнолітній син ОСОБА_5 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 не відповідає дійсним обставинам справи. Вважає, що при укладенні договору купівлі-продажу було дотримано усіх вимог, передбачених законом, проте суд не взяв до уваги довідку від 10.10.2014 року, згідно якої на день укладення договору у спірній квартирі була зареєстрована лише одна особа - ОСОБА_5 Зазначає, що судом також не було враховано той факт, що на момент розгляду справи в провадженні суду перебуває кримінальне провадження щодо головного бухгалтера ОСББ «Веселка» ОСОБА_12, якій повідомлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а саме видача та підроблення довідки про склад сім'ї, яка стала підставою для укладення оспорюваного правочину. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника виконкому Дрогобицької міської ради, як органу опіки та піклування - Якима І.С., а також представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_5, а тому ОСОБА_2 не мав права без згоди органу опіки та піклування на відчуження квартири, а відтак укладений договір купівлі - продажу є недійсним .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 04.06.1996 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17.10.2003 року між ними розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького МУЮ Львівської області.

За час перебування у шлюбі, а саме, 24.12.2001 року, ОСОБА_5 придбано квартиру АДРЕСА_4, яка складається з двох житлових кімнат, площею 30 кв.м. та кухні, загальна площа квартири становить 49,5 кв.м.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого Стебницькою міською радою Львівської області, ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народжена 14.05.2004 року зроблено відповідний запис за №62. В свідоцтві про народження зазначено батьком ОСОБА_10, а матір»ю ОСОБА_5

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.04.2011 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За умовами договору купівлі - продажу, укладеного 10 жовтня 2014 року, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_8 прийняв у власність 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_5

Відповідно до п.6 договору продавець свідчить, що відчужувана 1/2 ідеальна частка квартири на момент укладення цього договору не містить недоліків або особливих властивостей, які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна покупця або інших осіб; нікому іншому не продана, не подарована, іншим особам не відчужена; під заставою, в тому числі податковою, забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена. Внаслідок відчуження 1/2 ідеальної частки квартири не буде порушено прав та законних інтересів осіб, зокрема, неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором.

Разом з тим, як вбачається з довідки про склад сім'ї від 28.09.2015 року №3446 АДРЕСА_5 зареєстровані та проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Дані обставини також підтверджуються копією будинкової книги для прописки громадян, згідно якої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за вказаною адресою з 25.05.2004 року.

Відтак, на час укладення оспорюваного правочину (10.10.2014 року), малолітній ОСОБА_7 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_7.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності і яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

За змістом зазначених норм закону вимога щодо необхідності отримання попередньої згоди органів опіки та піклування для вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти, стосується не тільки батьків або осіб, що їх замінюють, а всіх осіб, які мають намір укладати такі правочини.

Згідно статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

В свою чергу, правова позиція про визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, через відсутність дозволу органу опіки та піклування на його укладення, викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940, висновок якого щодо застосування норм права, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у вказаному правовому висновку зазначив, що відповідно до ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Колегія суддів вважає, що оспорюваним договором купівлі - продажу від 10 жовтня 2014 року, за умовами якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_8 прийняв у власність 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_5, порушуються права неповнолітнього ОСОБА_7, оскільки внаслідок відчуження Ѕ частини спірної квартири, малолітній ОСОБА_7 позбавлений права на безперешкодне користування квартирою в цілому загальною її площею, його право на користування квартирою в цілому обмежується оспорюваним правочином.

Надання згоди іншим співвласником, матір»ю ОСОБА_7 - ОСОБА_5 згоди ОСОБА_2 на відчуження Ѕ частки спірної квартири, є незаконним, свідчить про порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_7

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Враховуючи те, що спірний договір купівлі - продажу 1/2 ідеальної частини квартири, право на користування якою має малолітній ОСОБА_7, був укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування, правомірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання такого правочину недійсним.

А відтак, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про порушення прав малолітнього ОСОБА_7, який на момент укладення оспорюваного договору був зареєстрований у спірній квартирі, іншим житлом не забезпечений, а відтак укладений договір купівлі-продажу без попередньої згоди органу опіки і піклування, є недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу малолітній син, ОСОБА_7, в спірній квартирі не проживав та не був у ній зареєстрований, спростовується ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.01.2018 року, постановленою у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_12, головного бухгалтера ОСББ «Веселка», яка видала довідку про склад сім»ї №11 від 10.10.2014 року, в якій вказала неправдиві відомості про те, що у квартирі АДРЕСА_6 зареєстровано та проживає одна особа, а саме ОСОБА_5, що не відповідало дійсності, так як фактично станом на 10.10.2014 року за вказаною адресою був зареєстрований та проживав малолітній ОСОБА_7, яка стала підставою укладення договору купівлі - продажу частки вищезгаданої квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 без дозволу органу опіки та піклування.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке є законним, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текс постанови складено 01.04.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.