Єдиний унікальний номер 235/1598/19 Номер провадження 22-ц/804/1879/19
Єдиний унікальний номер 235/1598/19
Номер провадження 22-ц/804/1879/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Азевича В. Б.. Кішкіної І.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя Бородавка К.П. повний текст судового рішення складений 14 травня 2019 року)

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» (далі - відповідач) на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.10.2018 по 26.02.2019 включно у розмірі 58 983,96 гривень.

В обґрунтування позову зазначив, що з 25.01.2016 по 24.10.2018 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та наказом №179к від 24.10.2018 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України його було звільнено з роботи за власним бажанням. Оскільки при звільненні з роботи в останній день відповідач в порушення вимог трудового законодавства своєчасно не провів з позивачем остаточного розрахунку, повністю виплативши заборгованість по заробітній платі в строк до 26.02.2019, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Краноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує, тим, що згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, також вказує, що відповідно до ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичні значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд першої інстанції не звернув увагу на підтверджені наявними матеріалами справи, копією трудової книжки та довідкою, наданою відповідачем докази перебування позивача на підприємстві в день звільнення. Подана позивачем заява про звільнення та виданий на її підставі наказ є тими документами, відповідно до яких у роботодавця виник обов`язок сплатити позивачу усі належні суми при звільненні, проте відповідач ухилявся від свого обов`язку, такі суми в день звільнення виплачені не були.

Також зазначив, що в свій останній робочий день на підприємстві відповідача 24.10.2018 року позивач перебував на роботі, подав заяву про звільненні від 24.10.2018 року, підписав її у директора. Цього ж дня було видано наказ про його звільнення та 24.10.2018 року отримав на підприємстві свою трудову книжку.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2019 року скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає з трудових відносин та ціна позову становить, 58 983,96 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (1921 грн. * 100 = 192 100 грн.), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 25.01.2016 року по 24.10.2018 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у відокремленому підрозділі «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» прохідником підземним дільниці ПР-1, таб. № 369.

Наказом №179к від 24.10.2018 року по ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» позивача звільнено за ст.38 КЗпП України (власне бажання) з 24.10.2018 року.

Як вбачається з витягу з табеля виходів на дільниці ПР-1 за жовтень 2018 року позивач 24.10.2018 не працював, був вихідний, що визнано також і позивачем у судовому засіданні.

Записом в книзі отримання трудової книжки та в особовій картці №35159 позивача підтверджується, що трудова книжка на ім`я останнього отримана ним 24.10.2018.

Сторонами визнано, що сума заборгованості по заробітній платі була виплачена відповідачем позивачу поступово, остаточно відповідач розрахувався з позивачем 26.02.2019 року.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок з позивачем був проведений відповідачем до звернення позивача з вимогою про розрахунок, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статей 47, 116, 117 КЗпП України.

За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 26.02.2019 року і ця обставина сторонами не заперечується.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що з 24.10.2018 року позивача було звільнено з посади прохідника підземної дільниці ПР-1, таб. № 369 на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, цей факт підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.14).

З наданої відповідачем довідки №57/02р від 18.02.2019 року вбачається, що на день звільнення відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі: за червень 2018 року - в сумі 8794,53 грн., за липень 2018 року -9802,34, за серпень 2018 року - 8231,88 грн. за вересень 2018 року 13846,65 грн, за жовтень 2018 року (разом з компенсацією за невикористану відпустку) 17 110,80 грн. проте, позивачем визнано, що дані суми були виплачені відповідачем в період з дня звільнення до 26.02.2019 року (а.с.16-19).

Згідно табелю виходів дільниці ПР-1 за жовтень 2018 року позивач ОСОБА_1 не працював, по графіку 24.10.2018 року, був вихідний день (а.с.46-47).

Також в матеріалах справи відсутні відомості того, що ОСОБА_1 звертався до відповідача про виплату всіх сум, що належать йому при звільненні.

Як було визначено позивачем та відповідачем і не спростовується матеріалами справи, суми заборгованості по заробітній платі були виплачені відповідачем остаточно 26.02.2019 року, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 06.03.2019 року (а.с.1), тобто після повного з ним розрахунку і оскільки в день звільнення позивач був вихідний, не працював, то зазначені суми мали бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Доводи позивача стосовно того, що 24.10.2018 року був його останній робочий день і він перебував на роботі не знайшли свого підтвердження, даний факт спростовується копією табелю з використання з дільниці ПР-1 за жовтень 2018 року, до того ж сам позивач у судовому засіданні визнав, що у день звільнення був вихідний, що відображено на диску з аудіо фіксацією судового засідання.

Так, постановлене судом першої інстанції рішення є законним і обґрунтованим, норми матеріального і процесуального права при розгляді справи застосовані вірно.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування судового рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2019 року.

Судді: О.В. Халаджи

В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна