Справа № 138/3374/18
Провадження № 22-ц/801/1153/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лисенко Т. Ю.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 рокуСправа № 138/3374/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Рибчинського В.П., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Лисенко Т.Ю. в м. Могилів-Подільський, повний тест рішення складений 20 березня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26 грудня 2017 року позивач та відповідач уклали договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу на власні потреби 87780,00 грн., що еквівалентно 3080 доларів США. Термін повернення позики до 01 червня 2018 року. Порядок повернення позики встановлено щомісячно у рівних частках. Також для забезпечення виконання умов договору позики сторони уклали договір застави від 26 грудня 2017 року, за умовами якого відповідач передала позивачу належний їй автомобіль марки «BMW 3201», 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач умови договору позики не виконує і станом на 19 листопада 2018 року у неї виникла заборгованість у сумі 1980 доларів США. Згідно з п. 4 договору позики у випадку невиконання умов договору позичальник зобов`язаний сплатити один процент від суми позики за кожен день прострочення.

Виходячи з наведеного, з урахуванням заяви від 07 грудня 2018 року /а.с. 21-24/, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 26 грудня 2017 року у сумі 54954,90 грн., що станом на 19 листопада 2018 року еквівалентно 1980 доларів США, проценти за прострочене зобов`язання за 156 днів у сумі 141050,91 грн., що еквівалентно 5082 долари США.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2017 року станом на 19 листопада 2018 року у сумі 189 505 грн. 75 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у виді судового збору у сумі 1895 грн. 89 коп.

Судовий збір у сумі 65 грн. 11 коп. покладено на ОСОБА_3 ..

У стягненні витрат на правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач не заперечує проти зарахування коштів у сумі 200 доларів США як оплату за договором позики від 26 грудня 2017 року, укладеним між сторонами, відтак сума заборгованості за договором позики становить 1780 доларів США. Також суд зазначив, що з відповідача підлягають стягненню відсотки по заборгованості перед позивачем за договором позики, що становить 136 936,80 грн /розрахунок 87780 грн. х 1 % х 156 днів = 136 936,80 грн./.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року виправлено арифметичну помилку, допущено у рішенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначено вважати вірним розмір основної заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики від 26 грудня 2017 року у сумі 47526 гривень, а загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вважати вірною 184462 гривень 80 копійок.

Також зазначено вважати вірним, що судовий збір, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 становить 1845 гривень 50 копійок, а судовий збір, який покладається на ОСОБА_3 становить 115 гривень 50 копійок.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 ,подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір позики відповідач виконала в повному обсязі, оскільки її чоловік ОСОБА_4 в першу чергу погашав заборгованість по договору позики від 21 грудня 2017 року та за період з 22 січня 2018 року по 30 травня 2018 року погасив 3080 доларів США. Також судом неправильно застосовано норми матеріального права (частину другу статті 625 ЦК України), яка передбачає стягнення процентів від простроченої суми, а не від суми позики.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

02 липня 2019 року на адресу суду ОСОБА_2 втретє подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки її дитина буде знаходитись на цілодобовому лікуванні, а тому вона не зможе прийняти участь в судовому засідання 03 липня 2019 року, хоча бажає надати пояснення суду.

Ознайомившись із заявленим клопотанням та матеріалами справи, колегія суддів вважає, що правові підстави для його задоволення відсутні, так як відкладення розгляду справи призведе до порушення, встановленого законом строку її розгляду, а клопотання про продовження строку розгляду справи відповідно до частини другої статті 371 ЦПК України відповідачем не заявлено. Також суд враховує те, що 07 червня 2019 року та 24 червня 2019 року ОСОБА_2 вже подавалися клопотання про відкладення розгляду справи на інший день, які були задоволені судом апеляційної інстанції /а.с. 172, 188/.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

26 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передала у власність позичальникові на власні потреби 87780,00 грн., що еквівалентно 3080 доларів США /а.с. 6/. Термін дії договору до 01 червня 2018 року. Проценти за користування позикою сторони не встановлювали.

Відповідно до п. 3, 4 договору повернення коштів має відбуватись щомісячно у рівних частках. У випадку коли позичальник не поверне суми позики в строк, він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення.

Для забезпечення виконання умов договору сторони уклали договір застави від 26 грудня 2017 року, за умовами якого відповідач передала позивачу належний їй автомобіль марки «BMW 3201», 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 /а. с. 7/.

Згідно з листом взаєморозрахунків відповідач сплатила позивачу за договором кошти у такому розмірі: 22.01.2018 200 доларів США, 28.02.2018 200 доларів США, 26.03.2018 200 доларів США, 29.04.2018 100 доларів США, 30.05.2018 100 доларів США, 21.06.2018 200 доларів США, 20.07.2018 100 доларів США, а всього 1100 доларів США.

У даному листі взаєморозрахунків за договором, який наданий суду позивачем, наявний запис про здійснення оплати 20 вересня 2018 року у сумі 200 доларів США. Однак такий запис закреслений і вказано, що він здійснений помилково, а оплата здійснена за договором позики від 20 липня 2018 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не заперечує проти зарахування коштів у сумі 200 доларів США як оплату за договором позики від 26 грудня 2017 року, укладеним між сторонами, відтак сума заборгованості за договором позики становить 1780 доларів США. Також суд зазначив, що з відповідача підлягають стягненню відсотки по заборгованості перед позивачем за договором позики, що становить 136936,80 грн /розрахунок 87780 грн. х 1 % х 156 днів = 136936,80 грн./.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення 1780 доларів США боргу за договором позики, суд апеляційної інстанції вважає таким, що ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права й обставинах справи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем визнається та не заперечується погашення відповідачем 1300 доларів США за договором позики від 26 грудня 2017 року, укладеного між сторонами, а тому відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач передавала своєму чоловіку ОСОБА_4 кошти на погашення всієї суми боргу за спірним договором позики від 26 грудня 2017 року, які були передані позивачу, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем всупереч частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надано суду належних доказів на підтвердження тієї обставини, що її чоловік погасив всю суму боргу за договором позики від 26 грудня 2017 року, тоді як позивач заперечує факт погашення чоловіком відповідача всієї суми боргу за договором позики, та зазначає, що він здійснював погашення боргу за договором позики, який був укладений між позивачем та ОСОБА_4 ..

Надані відповідачем копії листів взаєморозрахунків не підтверджують сплату нею всієї суми боргу за договором позики від 26 грудня 2017 року. Посилання відповідача на те, що її чоловік ОСОБА_4 вносив кошти саме на погашення договору позики від 26 грудня 2017 року не підтверджується належними доказами.

Суд зазначає, що згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях.

У той же час, суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що місцевим судом допущено порушення норм матеріального права при стягнення з відповідача процентів в сумі 141050,91 грн., що еквівалентно 5082 долари США, оскільки умови договору позики про стягнення одного відсотку щоденно від суми позики за кожен день прострочення не відповідають частині другій статті 625 ЦК України, яка передбачає стягнення процентів від простроченої суми, а не від суми позики.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тлумачення положень частини другої статті 625 ЦК України дозволяє дійти висновку, що визначений законом або договором розмір відсотків нараховується від простроченої суми, а не від суми позики.

Тому при обрахунку розміру відсотків, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, колегія суддів враховує умови договору та вважає, що правильним буде стягнення з відповідача на користь позивача проценти в розмірі одного відсотку щоденно від простроченої суми, в межах позовних вимог за 156 днів, що становить 1780 х 1 % х 156 = 2776,80 доларів США.

Колегія суддів враховує правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду впостанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, згідно якої при обрахунку розміру відсотків від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже з відповідача підлягає стягненню заборгованість саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума і нарахований розмір відсотків від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Велика Плата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц дійшла висновку, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначили, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, в якій Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, рішення місцевого суду в частині зазначення гривневого еквівалента розміру стягнутої суми позики, отриманої в іноземній валюті та відсотків є помилковим, не відповідає правовим позиціям, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з наведеного, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 26 грудня 2017 року в розмірі 1780 доларів США, а також проценти в сумі 2776,80 доларів США.

Беручи до уваги наведене, положення частини шостої, тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів враховує, що позивачем при поданні позову понесено наступні судові витрати : 1961 гривня судовий збір за подання позовної заяви /а.с. 1, квитанція № 0.7.1/ та 6000 гривень на правничу допомогу /а.с.12-14, 25, 86-87, попередній розрахунок судових витрат, квитанція № 1 від 23.11.2018 року, угода № 1 від 23 листопада 2018 року, детальний розрахунок судових витрат/; а відповідачем 2941 гривня 50 копійок судовий збір за подання апеляційної скарги /а.с. 150, квитанція від 18 квітня 2019 року № 0.0..1/ та 4000 гривень на правничу допомогу /а.с. 60-63, 70, договір № 28/01-2019 про надання правової (правничої) допомоги від 28 січня 2019 року, квитанція від 30 січня 2019 року № 0.0.3.1, ордер серії № 60057, попередній орієнтовний розрахунок від 01 лютого 2019 року/.

Доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу в сумі 11000 гривень позивачем суду першої інстанції не надано, а тому в зазначеній сумі витрати на правничу допомогу є недоведеними.

Отже, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з відповідача слід стягнути на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог судові витрати /розрахунок 7961 (доведений розмір понесених позивачем судових витрат) х 64,52 % (задоволена частина позову) = 5136,44; 6941,50 (доведений відповідачем розмір понесених судових витрат) х 35,48 % (відмовлена частина позовних вимог) = 2462,84 гривень/.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 2673,60 гривень /5136,44 - 2462,84= 2673,60/.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2019 року у даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 /ідентифікаційний номер НОМЕР_3 / на користь ОСОБА_3 /ідентифікаційний номер НОМЕР_4 / заборгованість за договором позики від 26 грудня 2017 року в розмірі 1780 доларів США, а також проценти в сумі 2776,80 доларів США.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 /ідентифікаційний номер НОМЕР_3 / на користь ОСОБА_3 /ідентифікаційний номер НОМЕР_4 / судові витрати в сумі 2673 (дві тисячі шістсот сімдесят три) гривні 60 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис В. П. Рибчинський

Підпис Т. О. Денишенко

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повнийт текст постанови складено 04 липня 2019 року.