КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22ц/824/9628/19 Головуючий у 1 інстанції - Усатова А.І.
Унікальний №760/1651/16-ц Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 15 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради і просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності за законом на спадкове майно після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначав що все своє життя був зареєстрований та фактично проживав зі спадкодавицею у будинку АДРЕСА_1 . Після смерті матері він звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але постановою нотаріуса від 06.11.2015 року йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю правоустановлюючого документа на будинок на ім`я спадкодавиці /т.1 а.с.84-85/.

З урахуванням уточнень до позову, позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., що складається: з коридору 1-1 площею 12,4 кв.м. санвузла 1-2 площею 9,5 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 22,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 8,9 кв.м., житлової кімнати 1-5 площею 13,2 кв.м., кухні 1-6 площею 8,9 кв.м. на підставі спадкування за заповітом. А також просив визнати за ним право власності на господарські будівлі: сарай «В» площею основи (забудови) 40 кв.м., сарай «Г» площею основи (забудови) 16,2 кв.м. та вбиральню «Б» площею основи (забудови) 1,2 кв.м., що розташовані за тією ж адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.2-5,46-49/.

Вимагаючи визнання за ним право власності на зазначені господарські будівлі послався на те, що ці будівлі були зведені самочинно матір`ю позивача у термін до 05.08.1992 року, а тому, в силу Постанови КМ України від 05.08.1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», ці об`єкти нерухомості були її власністю.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 15 серпня 2016 року позов задоволено /т.1 а.с.96-100/.

Судовим рішенням визнано за ОСОБА_2 право власності на вище зазначене спадкове майно, яке належало матері позивача на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_1 від 18.04.2016 року, всі будівлі за указаною адресою зведені у період з 1984 по 1991 рік. Постановою КМ України від 05.08.1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» встановлено, порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, якою не передбачалось процедура введення приватних жилових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05.08.1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. У технічному паспорті на житловий будинок у графі «рік побудови» зазначено 1984-1991 року. Отже, спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано до 05.08.1992 року, тобто спадкодавиця ОСОБА_3 ще за свого життя набула право власності на указане майно, яке після її смерті переходить у порядку спадкування, відповідно до вимог ст.ст.1216, 1218 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, але вважала, що рішення торкається її прав та інтересів, просила скасувати рішення в повному обсязі та постановити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_2 /т.1 а.с.143-148/.

Скаржниця послалась на те, що визнання судом права власності за позивачем на господарські будівлі під літерами «В» - сарай, площею 40 кв.м., «Г» - сарай площею 16,2 кв.м. та «Б» - вбиральню, площею 1,2 кв.м. є незаконним, оскільки ці господарські споруди відносяться до земельної ділянки АДРЕСА_2 , яка межує з земельною жділянкою АДРЕСА_1 , і яка належала ОСОБА_4 та перейшла у спадкування скаржниці ОСОБА_5 . Зазначила, що указані господарські будівлі зводила і користувалась ними ОСОБА_4 .

При цьому, скаржниця ОСОБА_1 послалась на технічний паспорт Київського БТІ від 04.08.2006 року на садибний будинок АДРЕСА_2 , на якому графічно показно спірні господарські будівлі, приналежні до будинку №9/ т.1 а.с.128/, а також на архівну довідку №06-04/1105 від 09.10.2017 року наданою Архівним сектором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, згідно якої встановлено, що ОСОБА_4 за погосподарською книгою 1986-1989 років мала особовий рахунок № НОМЕР_1 . Крім того, у графі «житловий будинок» зазначено - 1960 рік побудови та у графі «інші побудови» зазначено сарай - 1960 року забудови /т.1 а.с.162/. Вважала, що указаний сарай побудови 1960 року і є одним із спірних сараїв.

Постановою Апеляційного суду м.Києва від 20.06.2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 закрите з підстав того, що скаржницею не надано суду доказів порушення прав та обов`язків апелянта, а також з підстав того, що рішенням суду першої інстанції з порушенням вимог ст.362 ЦПК України не досліджувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , як власника спірного майна/т.2 а.с.67-72/.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2019 року постанова Апеляційного суду м.Києва від 20.06.2018 року скасована, а справа направлена для продовження розгляду до апеляційної інстанції /т.2 а.с.145-149/.

Скасовуючи постанову Апеляційного суду м.Києва від 20.06.2018 року касаційна інстанція виходила з того, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою ЄСПЛ у статті 6 Конвенції якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав заснувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступпу до цих судів (п.25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17.01.1970 року та п.65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11.10.2001 року).

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить указану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватись такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, яке може бути забезпечено шляхом розгляду по суті та наданні належної оцінки доводам заінтересованої сторони.

Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою у цій справі, як зазначив Верховний Суд, ОСОБА_1 пов`язує своє право на оскарження цього рішення з порушенням її права на спадкове майно, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_2 з приналежними до нього будівлями: сараєм «В» площею 40 кв.м. та сараєм «Г» площею 16,2 кв.м.

А при вішенні питання про порушення прав ОСОБА_1 рішенням суду першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку про те, що у встановленому законом порядку спадкодавцеь ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - оформила право власності на будинок АДРЕСА_2 без господарських будівель і споруд, у зв`язку з чим до ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом перейшло право власності лише на будинок.

При цьому ОСОБА_1 зазначила, що спірні будівлі є самочинними, про що також зазначено в технічному паспорті на житловмий будинок АДРЕСА_1 від 24.09.2015 року (т.1 а.с.22-23).

Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що за пунктом 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарсьва України від 19.03.2013 року №95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Разом з тим, як вважав Верховний Суд, апеляційна інстанція не дослідила технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 від 10.02.1989 року, згідно якого, до складу домоволодіння спадкодавця позивача входив будинок літ «А» площею 67,2 кв.м. (т.1 а.с.20). При цьому, про належність до будинку господарських будівель у технічному паспорті не вказано.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скаржниця ОСОБА_1 та її представник, будучи повідомленими про день та час розгляду справи, у судове за сідання не з`явились, а тому, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з такиїх підлстав.

Судом встановлено, що відповідно до Заповіту, посвідченого секретарем Жулянської ради депутатів трудящих від 21.02.1977 року за реєстровим №25 ОСОБА_6 , яка мешкала по АДРЕСА_1 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що за законом вона буде мати право - своїй доньці ОСОБА_7 /т.2 а.с.47/.

В подальшому, частина земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка перебувала у користуванні після смерті ОСОБА_6 , була розділена між її доньками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка в 1972 році звела на виділеній їй земельній ділянці житловий будинок. Виконавчим комітетом Жулянської сільської ради затверджено Акт прийомки нового будинку побудованого ОСОБА_4 згідно плану.

Частині земельної ділянки, що була виділена у користування ОСОБА_4 була визначена адреса - АДРЕСА_3 , яка залишається і на час розгляду справи.

Право власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_4 підтверджується Свідоцтвом про право власності видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міськдержадміністрації від 22.01.2007 року /т.1 а.с.135/.

Після смерті ОСОБА_4 , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Київськогго міського нотаріального округу Донченко О.О. від 01.09.2015 року за реєстровим №7/2015, житловий будинок АДРЕСА_2 перейшов у власність ОСОБА_1 , та право власності зареєстровано в держреєстрі нерухомості /т.1 а.с.158,160,161/.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 /т.1 а.с.10/. Прийняття спадкового будинку АДРЕСА_1 позивачем ОСОБА_2 було вчинено на підставі фактичного його проживання у цьому будинку на момент відкриття спадщини, як члена сім`ї своєї матері - спадкодавиці ОСОБА_3 .

Однак, після звернення ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.В., у видачі свідоцтва про право на спадковий будинок АДРЕСА_1 позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документа на спадковий будинок на ім`я спадкодавиці, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернувся з цим позовом до суду. В уточненні до цього позову, просив також визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, також і на вище зазначені господарські будівлі - два сарая і туалет, розташовані по АДРЕСА_1 т.1 а.с.15/.

Відповідно д ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнаючи за позивачем право власності на житловий будинок та господарські будівлі за адресою АДРЕСА_1 , суд послався на архівну довідку №06-04/1422 від 27.11.2015 /а.с.18/ та «План строения по АДРЕСА_1» від 10.02.1989 року/а.с.19-21/, згідно яких, за висновком суду першої інстанції, на зазначене в цих документах майно право власності належить спадкодавиці ОСОБА_3 .

Крім того, як зазначив суд перешої інстанції, згідно технічного паспарта указаного будинку від 18.04.2016 року, всі будівлі по АДРЕСА_1 були зведені в період з 1984 по 1991 рік /т. а.с.54/.

При цьому, суд послався на постанову КМ України від 05.08.1992 року за №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втрталила чинність), якою не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05.08.1992 року. А документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартоів і правил, паспорт, складений за результаттами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30.07.2012 року №40-19-5376 «Щодо пордку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Враховуючи указане правове обґрунтування та зазначені обставини, суд першої інстанції визнав за позивачем право власності на будинок та зазначені господарські будівлі по АДРЕСА_1 .

Крім того, в матеріалх справи міститься витяг за №НВ-019 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку АДРЕСА_1 , згідно якого слідує, що Головним управлінням Держгеокадастру у м.Києві указаній земельній ділянці площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), 01.10.2018 року присвоєно кадастровий номер :72:526:0006.

У додатку до указаного витягу долучено кадастровий план земельної діянки по АДРЕСА_1 , на якому відображено житловий будинок та спірні сараї.

Так, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, які слідують з інформації, викладеною у Архівній довідці №06-04/1422 від 27.11.2015 року відносно того, що спадкодавиці ОСОБА_8 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 , який зведений у період 1986-1989 роки і в якому проживали, крім власниці, також і її син - позивач ОСОБА_2 та члени його сім`ї /т.1 а.с.18, 19-21/.

Зазначена інформація підтверджує право власності ОСОБА_9 на спадковий будинок.

Між тим, в технічному паспорті від 10.02.1989 року на житловий будинко АДРЕСА_1 не зазначені господарські будівлі, на які позивач просить визнати за ним право власності, на що звернув увагу Верховний Суд у своїй постанові від 15.05.2019 року.

Однак, при дослідженні плану присадибної ділянки указаного технічного паспорта від 10.02.1989 року слідує, що цей план виконаний у спрощеному форматі, тобто, не на всю територію земельної ділянки АДРЕСА_1 , що чітко відображено на плані.

При цьому, відсутнє позначення саме тієї частини плану, на яких повинні графічно і пропорційно повинні бути відображені спірні господарські будівлі, які, у свою чергу, чітко позначені на технічних паспортах від 24.09.2015 року/т.1 а.с.22-23/ та від 18.04.2016 року /т.1 а.с.52-54/.

Отже, із дослідження технічного паспорту від 10.02.1989 року на житловий будинок АДРЕСА_1 , не слідує в категоричній формі висновок про відсутність спірних господарських будівель станом на 1989 рік.

При цьому, позивач ОСОБА_10 , на підтвердження своїх доводів того, що спірні господарські будівлі (два сарая і туалет) станом на 05.08.1992 року фактично існували (тобто, станом на дату, до якої, право власності на самочинні будівлі могло підтверджуватись данними техпаспорта), указав на розділ «Характеритика будинку, господарських будівель та споруд» технічного паспорту від 18.04.2016року, де зазначено, що спірні господарські будівлі (сарії «В» і «Г», а також туалет «Б») зведені в період з 1990 по 1991 рік/.1 а.с.52-54/.

Указаний довід скаржницею ОСОБА_1 не спростований.

Так, судом встановлено, що, відносно правомірності спадкування ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 не виникає будь-яких сумнівів, оскільки право власності спадкодавця ОСОБА_3 підтверджене доводами викладеними у рішенні суду першої інстанції та підтверджене висновками, викладеними у мотивувальній частині цього рішення.

Однак, дійшовши висновку про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оспорення визнання за позивачем ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на господарські споруди по АДРЕСА_1 , суд виходить з того, що судом першої інстанції на повно з`ясованих обставинах встановлено, що спірні господарські будівлі сарії «В» і «Г», а також туалет «Б») зведені в період з 1990 по 1991 рік/т.1 а.с.52-54/ і при цьому, зведені вони були на території земельної ділянки № НОМЕР_2 , яка перебувала у користуванні на час їх зведення ОСОБА_3 , які успадкував позивач ОСОБА_2 , оскільки, в силу кадастрового плану земельної діянки по АДРЕСА_1 вони розташовані на земельній ділянці, що відноситься до будівлі, успадкованої позивачем.

Колегія суддів вважає, що доводи скаржниці ОСОБА_1 відносно того, що ці господарські споруди зводились її спадкодавицею ОСОБА_4 , не можуть бути підставою для визнання за нею права власності на ці споруди, оскільки, по-перше, скаржниця не навела достатніх доказів того, що ці споруди дійсно будувались ОСОБА_4 , а по-друге, вона не навела доказів того, що ці будівлі ОСОБА_4 зводила за дозволом і згодою з ОСОБА_3 , як законним користувачем цієї земельної ділянки АДРЕСА_1 м.Києва.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги Акти встановлення існуючих зовнішніх меж земельних діялнк №7 та №9 в натурі, де містяться підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки із цих актів, підписах указаними землекористувачами, не слідує як між собою розташовані ці суміжні земельні ділянки і не зазначено, які ж господарські споруди на них розміщені, у зв`язку з чим із цих документів неможливо з`ясувати на чиїй земельній ділянці розташовані спірні споруди /т.2 а.с.186-197/.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апелчційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а заочне рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді