Дата документу 28.03.2019
Справа № 501/155/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28 березня 2019 року м.Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого - судді Смирнова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кочкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому підготовчому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

учасники справи - не з`явилися

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

В С Т А Н О В И В:

І.Виклад позиції позивача.

18.01.2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що їїна праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , де зареєстрований відповідач, який вже більше року у даній квартирі не мешкає і його особисті речі відсутні. Житловою площею в квартирі не цікавиться, жодних претензій із цього приводу не пред`являє, але знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажає, що її, як власнику житла створює незручності в розпорядженні, володінні та користуванні квартирою, а тому вона змушена з даною позовною заявою вернутись до суду.

Відповідач відзиву на позов не надав.

ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, представником позивача надано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.30).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив (а.с.23, 25, 27-28).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 29.01.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання (а.с. 22).

Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 ЦПК), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.

Згідно договору дарування від 13 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . ( а.с.4-7) .

Відповідно довідки № 15-277 від 15.01.2019 року, виданої відділом реєстрації обліку осіб Чорноморської міської ради Одеської області - відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно актів від 10.04.2018, 05.07.2018, 31.10.2018, 25.12.2017, 11.01.2019 відповідач ОСОБА_2 в квартирі не проживає, особисті речі відсутні, комунальні платежі не сплачує ( а.с. 9-13).

Позивач несе витрати по утриманню квартири.

V. Оцінка Суду.

А. Загальні принципи.

В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст.19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача та її неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності.

Але, враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.

Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.

1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».

Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» Суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України кодексу України (далі ЖК).

Зокрема, відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст. 405 ЦК, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідач є колишнім членом сім`ї власника житла (позивача), а положення ст. 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї.

Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в п. 2 ст. 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений п. 2 ст. 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).

Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України.

Відповідач проживала з позивачем однією сім`єю в спірній квартирі, як член його сім`ї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.

Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.

Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі більше одного року.

Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі.

При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що він не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача, втратившим право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників, користувачів такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 206, 258-259, 263-265, 280-283 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.ст.14, 405 ЦК України, Суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Одеської області з дня отримання повного тексту.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2

Суддя Іллічівського міського

суду Одеської області В.В. Смирнов