ПОСТАНОВА
Іменем України

03 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 310/2966/18

провадження № 22-ц/4809/556/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представники адвокат Косенко Сергій Сергійович, за довіреністю ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, представник за довіреністю Вареник Яна Євгенівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2018 року у складі судді Партоліної І.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Зазначала, що між нею та відповідачем 23 листопада 2012 року було зареєстровано шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Фактично шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені в січні 2014 року. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 вересня 2014 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 600 грн. щомісячно. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 лютого 2015 року шлюб між ними розірвано. Дитина проживає з нею, спорів стосовно місця проживання дитини не було. Відповідач життям сина не цікавився, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, жодного разу аліменти не сплатив. Заборгованість по аліментам за період з 26 травня 2014 року по 01 квітня 2018 року складає 41071 грн. 04 коп.

Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі п.2 ст.164 СК України.

Відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити в позові, долучити до матеріалів справи копію військового квитка про проходження військової служби (т.1 а.с.97).

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав відмовлено. Суд дійшов висновку, що несплата відповідачем аліментів не є доказом ухилення від участі у вихованні дитини і підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідач має бажання спілкуватись із дитиною, однак позивач перешкоджає йому бачитись із сином.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд в рішенні вказав, що висновок органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради від 27 листопада 2018 року є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини. Таке твердження суду є безпідставним, оскільки з висновку вбачається, що відповідач свідомо усунувся від виконання батьківських обов?язків по відношенню до сина, не піклується про його виховання, матеріально не утримує, не турбується про всебічний розвиток, здоров?я, не спілкується з дитиною. Ці обставини підтверджуються доказами та фактами, є достовірними та ніким не оспорюються. Також у висновку зазначено, що була проведена бесіда з малолітнім ОСОБА_5 , який пояснив, що проживає з мамою та татом ОСОБА_6 , цивільним чоловіком матері. Про свого біологічного батька нічого не пам?ятає та не розповідає. Всупереч цьому суд у рішенні посилається на п?ятирічний вік дитини та зазначає, що дитина не досягла того рівня розвитку, який би давав їй вільно висловити думку з приводу спору. Орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради є компетентним органом для видачі висновків про позбавлення батьківських прав. Суд не взяв до уваги факт існування заборгованості відповідача по аліментам. Також в рішенні суду зазначено, що відповідач має бажання спілкуватись із дитиною, при цьому доказів такого бажання відповідачем до суду надано не було. Показання свідків, які суд не прийняв, як належний доказ, є належним та допустимим доказом і повинні враховуватись судом при ухваленні рішення.

Апеляційне провадження відкрито 21 лютого 2019 року (а.с.186), ухвалою від 05 березня 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 20 березня 2019 року, за клопотанням позивача та її представника розгляд справи відкладено на 03 квітня 2019 року та проведення судового засідання в режимі відео конференції (а.с.195).

Відзиви на апеляційну скаргу від відповідача та третьої особи не надійшли.

В засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги. Зокрема, позивач пояснила, що дитину відповідач не знає з народження, з пологового будинку її з дитиною не забирав, аліменти не платить, виконавча служба знайти відповідача та зобов`язати сплачувати аліменти не може, участі у вихованні дитини не приймає, з 2015 року вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, який утримує та виховує ОСОБА_7 , син називає його татом, оскільки біологічного батька не знає, чоловік має намір усиновити її сина.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи під розписку (т.2 а.с.1,4,6,10) в засідання апеляційного суду не прибули, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При розгляді справи про позбавлення батьківських прав судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 2012 року (т.1 а.с.7).
Мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з позивачем (т. 1 а.с.10).
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 вересня 2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 26 травня 2014 року до повноліття дитини, та на утримання ОСОБА_1 в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 26 травня 2014 року до досягнення дитиною трьохрічного віку. З рішення суду вбачається, що подружжя разом не проживає з січня 2014 року (т.1 а.с.11).
Виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання дитини, виданий 30 жовтня 2014 року, перебував на виконанні Новоархангельського районного відділу державної виконавчої служби, заборгованість за аліментами станом на 01 квітня 2018 року складає 28200 грн. (т.1 а.с.22).
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 лютого 2015 року розірвано шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Судом встановлено, що з січня 2014 року подружжя остаточно припинило спільне проживання (т.2 а.с.8-9).
В суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснив, що він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, проживають разом після народження ОСОБА_7 , який з часу народження біологічного батька ні разу не бачив, має намір усиновити хлопчика за умови позбавлення відповідача батьківських прав (т.1 а.с.129-130).
Матеріалами справи також підтверджується, що на підставі наказу командира військової частини від 14 травня 2014 року №10 ОСОБА_3 призваний у Збройні Сили України на військову службу, на підставі наказу командира військової частини від 21 серпня 2018 року №233 звільнений в запас (т.1 а.с.102).
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову і позбавлення відповідача батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Згідно із статтею 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У висновку від 27 листопада 2018 року орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради в інтересах дитини вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з тих підстав, що він свідомо усунувся від виконання батьківських обов`язків, при цьому у висновку також зазначено, що в телефонному режимі ОСОБА_3 повідомив, що з дитиною він не спілкується, оскільки мати дитини заперечує проти його побачень з сином, але заяв до органу опіки та піклування про встановлення побачень із сином він не подавав (т.1 а.с.118-121).
Разом з тим, орган опіки та піклування Новоархангельської районної державної адміністрації вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , який за зареєстрованим місцем проживання та за час проходження військової служби характеризується позитивно, бажає спілкуватися з сином, однак мама дитини не дає можливості навіть бачитися з дитиною (т.1 а.с.98-101).
Суд першої інстанції дав належну оцінку висновку органу опіки й піклування виконкому Бердянської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є непереконливим, в цілому ґрунтується на констатації доводів позивача та того факту, що дитина називає батьком чоловіка матері, в ньому не зазначається доцільності втручання в життя дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси малолітнього ОСОБА_7 .
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за правилами ч.6 ст.19 СК України правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.
Крім того, підставою для позбавлення батьківських прав не може бути сам по собі намір усиновити дитину іншою особою і питання усиновлення за таких обставин вирішується в порядку ст.217 СК України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідач під час розгляду справи послідовно заперечував проти задоволення позову про позбавлення його батьківських прав, характеризується позитивно, тривалий час проходив військову службу, виявляє намір спілкуватися з сином.
11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини (стаття 166 СК України).
Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що виконавчий лист весь час перебував у виконавчій службі та не направлявся державним виконавцем на виконання за місцем військової служби або роботи відповідача.
Належним чином дослідивши і оцінивши подані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дитини, яка б свідчила про наявність підстав для застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина.
Суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.
В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, арішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

В.В.Черненко