Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4662/18 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 9 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Житомирі цивільну справу №285/4662/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року, ухвалене головуючим суддею Заполовською Т.Г. у м. Новоград-Волинський,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 7/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , який є його рідним братом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради він у 2000 році отримав свідоцтво про право власності на 93/100 ідеальні частини житлового будинку АДРЕСА_2 , а на ім`я відповідача видано свідоцтво про право власності на 7/100 частин цього ж будинку. Вже на час видачі вказаного свідоцтва ОСОБА_2 проживав у Російській Федерації і своєю частиною будинку не користувався, рахунків не відкривав, не сплачував комунальні послуги. У 2002 році ОСОБА_2 приїхав до м. Новоград-Волинського з метою розпорядження своєю частиною будинку і оформив доручення. ОСОБА_1 виплатив вартість долі брата, однак юридично це питання вони не оформили. З того часу відповідач не приїздив до м. Новограда-Волинського і позивач позбавлений права розпорядження власним майном. З 2002 року він відкрито, безперервно, безтитульно користується вказаним майном, тому вважає, що наявні підстави для визнання за ним права власності на 7/100 частин житлового будинку за набувальною давністю.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначає, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права, є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу Новоград-Волинська міська рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін. Відповідач зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи провадиться без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу, заперечення щодо поданих заяв чи клопотань до суду не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обставин, які є підставою для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у цій справі не встановлено.

Колегія погоджується з таким висновком суду, мотивуючи таким.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є власником 93/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва та технічного паспорту на будинок (а.с.7, 12-13).

На підставі свідоцтва про право власності інші 7/100 ідеальних частин зазначеного вище житлового будинку належать ОСОБА_2 (а.с.6).

Починаючи з 29 червня 1999 року ОСОБА_1 зареєстрований у даному житловому будинку та фактично і на теперішній час проживає у ньому разом з дружиною та сином (а.с.5, 15-16).

Згідно акту, складеним депутатом Новоград-Волинської міської ради на підставі свідчень сусідів у житловому будинку за зазначеною вище адресою ОСОБА_2 , не проживає і ніколи не проживав (а.с.9).

Вказаний житловий будинок по АДРЕСА_2 - ОСОБА_3 підключений до газопостачання, особовий рахунок відкритий на ім`я позивача, надаються послуги з користування електричною енергією (а.с.10, 14).

З 1999 року між ОСОБА_1 та Новоград-Волинським виробничим управлінням водопрововідно-каналізаційного господарства укладено договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення у спірному будинку (а.с.11).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Нормами ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не має підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння, оскільки не міг не знати про те, що частина житлового будинку, на яку він претендує, знаходиться у власності його брата - ОСОБА_2 Таким чином, позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки спірна частина житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого у відповідності до рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради № 447 від 22 листопада 2000 року.

Судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. ПосиланняОСОБА_1 на те, що він з відповідачем розрахувався за належну йому частину будинку, суд не може прийняти до уваги, оскільки це не підтверджено належними і допустимими доказами. А фактичне користування позивачем всім спірним будинком не є підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю в контексті положень ст. 344 ЦК України.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 09 липня 2019 року