Справа № 352/759/19
Провадження № 2/352/653/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Гургули В. Б.,

секретаря Кукули О.С.

розглянувши у підготовчому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом,-

в с т а н о в и в :

Позивачка 12.04.2019 р. звернулась в суд з позовом до відповідачки, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 .

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що її мама була власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , яке нею було збудоване відповідно до будівельного паспорта. Проте, свідоцтво про право власності на будинковолодіння ОСОБА_3 не отримувала, реєстрація права власності не проводилась. Правовий статус майна на час його утворення був врегулюваний ст. 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та Інструкцією Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966р.. При цьому глава десята цього Кодексу не пов`язувала наявність права власності на майно з його обов`язковою державною реєстрацією. Крім того, Інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Після смерті матері, що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка успадкувала належне спадкодавцю будинковолодіння як спадкоємець за заповітом, який в користь останньої було складено спадкодавцем 22 липня 2014 року, відповідно до вимог ст.ст.1235, 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на те, що на спадкове будинковолодіння відсутні правовстановлюючі документи нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності.

Позивачка у підготовче засідання не з`явилась, у поданій суду заяві просила справу розглянути у її відсутності, позов підтримала і просила його задоволити.

Відповідачка у підготовче засідання не з`явилась, у поданій до суду заяві позов визнала, не заперечувала щодо його задоволення, просила справу розглянути у її відсутності.

Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.

У відповідності з вимогами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спірне будинковолодіння в АДРЕСА_1 , побудоване до 1992 року.

Право власності на вказане будинковолодіння підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Пшеничниківської сільської ради, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Інвентарна вартість домоволодіння, згідно технічного паспорта становить 135034 грн. Ринкова вартість будинковолодіння на даний час становить 97332 грн.

22 липня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, який було посвідчено секретарем Пшеничниківської сільської ради та внесено в реєстр за №9 про те, що після її смерті, належний їй житловий будинок в АДРЕСА_1 та належну їй земельну ділянку в урочищі «Колопнищі » заповіла позивачці ОСОБА_1 , а новозбудований житловий будинок в АДРЕСА_1 і все решту належне їй майно заповіла відповідачці ОСОБА_2

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 позивачка, яка є спадкоємцем за заповітом успадкувала належне спадкодавцю будинковолодіння відповідно до вимог ст. 1235 та ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено довідками виданими Пшеничниківською сільською радою 04.04.2019р. №161, 29.11.2018р. №895 та 30.08.2018р. №788. Однак, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно, в установленому законом порядку, не оформила свої спадкові права.

Вказані вище обставини, що не оспорювались відповідачкою, яка позов визнала, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що спірне будинковолодіння в АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 було успадковане її дочкою ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом. Однак, відсутність правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позбавляють позивачку можливості оформити належне їй право на спадщину в нотаріальному порядку.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння.

При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права.

Статтею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу.

Жодною інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах.

Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності.

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, , ст.5, 1216, 1218, 1235,1268 ЦК України, керуючись ч.1 ст. 142, 200, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка:

ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачка:

ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя Гургула В.Б.