Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/1038/19
номер провадження 2/695/804/19

01 липня 2019 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.;
за участю секретаря Оніщенко Н.В.;
розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 , ПрАТ СК «Провідна», про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , ПрАТ СК «Провідна», про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.11.2016 року ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн..
На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Венбест», виконував свої трудові обов`язки та керував автомобілем, який був застрахований саме відповідачем по справі.
Розгляд даної справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, на підставі ухвали суду від 24.04.2019 року.
Треті особи по справі: ОСОБА_2 та ПрАТ СК «Провідна» будь-яких пояснень, клопотань, заяв чи заперечень до суду не направили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується відповідними повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Суд, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у зв`язку із наступним.
Даними діями ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, а тому його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в сумі 340.0 грн.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вини цією особою.
Із відзиву товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест» на позовну заяву, який отриманий судом 10.06.2019 року, вбачається, що відповідач не заперечує ні проти обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, ні проти належності автомобіля відповідачу та здійснення ОСОБА_2 в момент зіткнення транспортних засобів своїх службових обов`язків.
Таким чином, враховуючи вказане вище та відсутність заперечень стосовно обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди з боку відповідача чи третіх осіб, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_2 , обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а також факт керування ОСОБА_2 автомобілем, що належить роботодавцю, доведені належним чином матеріалами вказаної справи та на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню.
Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Одним із способів захисту цивільних прав, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України.
Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).
Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 1188 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Вказана сума страхового відшкодування була виплачена на підставі полісу №АІ/8286131, обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого Черкаська філія ТОВ «Венбест» застрахувала автомобіль ВАЗ 210994-20, д.н.з. НОМЕР_1 , де страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну складає п`ятдесят тисяч гривень, а розмір франшизи нуль гривень.
Відповідач по справі та треті особи проти наведеного розрахунку суми заподіяної шкоди не заперечували, жодних доказів на спростування доводів позивача до суду не надали.
Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Так відповідачем та третіми особами не надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача щодо вартості відновлювального ремонту, а судом таких обставин не встановлено.
Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
З метою захисту свого права на відшкодування заподіяної шкоди позивач звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути решту невідшкодованої суми коштів з відповідача, а саме ТОВ «Венбест».
Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Отже Верховний Суд роз`яснив, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
З вищенаведених норм закону і роз`яснень Верховного Суду слідує, що виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (страховим полісом) (частина 1 статті 528, частина 1 статті 979, статті 1166, 1194 ЦК України, пункт 22.1 статті 22, пункту 35.1 статті 35 Закону №1961-IV).
Таким чином різниця невідшкодованої суми за страховим відшкодуванням становить 6871 грн. 32 коп., та, в силу зазначених вище роз`яснень Верховного Суду, вказана сума не може стягуватись із відповідача по справі, оскільки у межах ліміту відповідальності страховика не може відшкодовуватись за рахунок винуватця ДТП.
Разом з тим, згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статтею 1194 ЦК України при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК Украйни, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робі, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, як зазначено вище, позивач надав суду докази понесеної суми збитку на відновлення пошкодженого в ДТП автомобіля, розмір яких відповідачем не спростовувався та не заперечувався, та вказаний розмір заподіяних збитків значно перевищує ліміт відшкодування шкоди при ДТП за шкоду заподіяну майну, який встановлений зазначеним вище полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власником наземних транспортних засобів.
Отже сума у розмірі 6871,32 грн. є недоплаченою сумою страхового відшкодування та не може юстуватися із винуватця ДТП.
Оскільки суд, на підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і відповідно не може виходити за межі позовних вимог, а позивач відповідних позовних вимог до ПрАТ «СК «Провідна» не подавав, суд вважає, що у стягненні решти суми із ТОВ «Венбест» слід відмовити.
З урахуванням часткового задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір, сплата якого позивачем стверджується квитанцією №39788829 від 18.03.2019 року.
На підставі зазначеного та керуючись
ст., ст. 1166-1167, 1172, 1194, ЦК України та ст. 10,
ст., ст. 141, 264,265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , ПрАТ СК «Провідна», про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: Середа Л.В.