ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4532/19 Справа № 195/1200/18 Суддя у 1-й інстанції - Кондус Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

08 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкав у с.Новомиколаївка, Томаківського району Дніпропетровської області. Її батько помер від того, що багато років кожного дня зловживав спиртними напоями, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 60 від 20.03.2018 р. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 6,070 га. розташованої на території Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, яка за життя належала йому на праві власності на підставі Державного акту серія НОМЕР_1 від 15.08.2002 р. Єдиним спадкоємцем за законом після його смерті є позивачка, його рідна донька. Інших спадкоємців за законом немає. Після його смерті з`ясувалось, що зникли документи її батька, а саме паспорт, ідентифікаційний код та державний акт про право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим 19.03.2018 р. вона звернулась з відповідною заявою до Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Згодом, паспорт їй приніс мешканець села ОСОБА_4 , а 01.04.2018 р. вона дізналась, що оригінал державного акту на землю знаходиться у ОСОБА_2 . Від якого вона також дізналась, що її батько на нього написав заповіт на цю землю. 28.03.2018 р. вона звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В., який також усно повідомив їй, що існує заповіт. Позивач зазначала, що вона переконана, що відповідач скористався тим, що її батько зловживав спиртними напоями, адже сусіди їй повідомили, що Відповідач декілька разів привозив йому алкогольні напої після чого в нетверезому стані відвозив його до нотаріуса. Також позивач зазначла, що у її батька крім неї та її мами, ОСОБА_5 , нікого не було. Саме вони доглядали його та піклувались про нього, адже останнім часом внаслідок щоденного зловживання спиртними напоями, він часто хворів та знаходився у безпорадному стані. Лише на початку 2018 року вони декілька разів викликали йому швидку, а у вересні 2017 року він лежав у Томаківській центральній лікарні з гострою виразкою шлунку з кровотечею, яка розвилась внаслідок зловживання неякісними спиртними напоями. Її батько ніколи не збирався ні на кого оформлювати заповіт, адже він щодня тільки думав про те, де та як дістати алкоголь. 23.05.2018 р. вона зверталась до Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, а саме щодо заволодіння останнім шляхом обману та зловживання довірою земельною ділянкою її батька. Проте, згідно повідомлення з Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 08.06.2018 р., вони вбачають цивільно-правові правовідносини між нею та ОСОБА_2 , які необхідно розглядати в приватному порядку в суді. Спірна земельна ділянка була єдиним джерелом їхнього доходу, адже вона одна виховує малолітню дитину та не працює, а тому фактично існувала за рахунок орендної плати за цю земельну ділянку. Також позивач зазначала, що вона зверталась до нотаріуса ОСОБА_6 Ю.В. з метою ознайомитись зі змістом заповіту, проте отримала відмову з обґрунтуванням, що така інформація та документи можуть бути витребувані лише судом. Тому вона навіть не знає де та коли посвідчувався цей заповіт та не може перевірити чи справді в цьому заповіті підпис її батька. Позивач вважає, що її батько, якщо і підписував заповіт на ім`я відповідача, то його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, адже він був залежним від алкоголю і за алкоголь міг піддатись волі відповідача, а тому просила визнати заповіт недійсним (а.с.2-3).

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2019 року у задоволенні позовних ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович про визнання заповіту недійсним - відмовлено (а.с.91-95).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 ї інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги (а.с.97-98).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 12.03.2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В., на користь ОСОБА_2 , якому заповів належну йому земельну ділянку площею 6,070га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва яка розташована на території Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області (а.с.45).

Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_2 виданого 15 серпня 2002 року (а.с.8).

18.03.2018 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 - помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 (а.с.7).

Матеріали справи свідчать, що позивач ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_4 (а.с.6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив з того, що оскаржений заповіт відповідає вимогам чинного законодавства, а обставини на які позивач посилалась у позові не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході судового засідання.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними визначено, що Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК, (яка кореспондується зі ст. 105 ЦПК України, який набрав чинності 15.12.2017 р.) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК (яка кореспондується зі ст. 105 ЦПК України, який набрав чинності 15.12.2017 р.) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилаючись на ч.2 ст.1257 ЦК України просила визнати заповіт недійсним.

Однак в порушення ст.81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б дозволяли стверджувати про те, що оскаржуваний заповіт був складений без особистого вільного волевиявлення заповідача і це волевиявлення не відповідало його волі.

Зокрема, із заповіту вбачається, що він прочитаний в голос особисто заповідачем, про що свідчить власноручний підпис заповідача (а.с.45).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що нотаріус не міг встановити обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_3 оскільки у нього не було паспорта не заслуговують на увагу оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Докази повинні бути не тільки належними, допустимими, достовірними, але й достатніми. Про що суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тобто, тягар доказування покладається на позивача. Саме ОСОБА_1 повинна надати докази недійсності оспорюваного заповіту з підстав відсутності волевиявлення батька та порушень вимог форми і посвідчення правочину, а саме відсутності паспорта у заповідача на момент складання заповіту.

Аргументи апеляційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені у позовній заяві, та є такими, що не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: