Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 523/2081/16-ц

провадження № 61-34262св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - Державне підприємство «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації»,

представники відповідача: Чернікова Світлана Володимирівна, Панчошак Тетяна Ігорівна,

третя особа - Міністерство економічного розвитку та торгівлі України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2016 року в складі суддіАліна С. С. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2017 року в складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Дрішлюка А. І., Таварткіладзе О. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі - ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації»), третя особа - Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, про визнання наказу протиправним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 1998 року він працює у ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації», з 2011 року на посаді першого заступника генерального директора, у його підпорядкуванні знаходилися лабораторії та відділи метрологічного центру.

23 вересня 2015 року генеральний директор ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» видав наказ № 535 про попередження працівників підприємства про звільнення, у зв'язку із запланованим звільненням, про що повідомив всіх працівників підприємства.

11 вересня 2015 року Міністерство економічного розвитку та торгівлі затвердило нову структуру ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» відповідно до якої було скорочено посаду одного з заступників генерального директора (як вбачається з структури, затвердженої 05 грудня 2013 року, було скорочено посаду заступника директора у підпорядкуванні якого знаходилися інформаційно-аналітичний відділ та відділ ринку та маркетингу, при цьому зі штатного розкладу було виведено посаду першого заступника, але службові обов'язки та підрозділи, що знаходяться у підпорядкуванні були збережені за посадою одного з заступників генерального директора).

ОСОБА_4 було запропоновано кілька вакансій, проте це були вакансії за професіями, які не відповідають рівню освіти та досвіду позивача, тому він відмовився.

Наказом від 26 листопада 2015 року № 134 к-л позивача було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ від 26 листопада 2015 року № 134 к-л про звільнення його з займаної посади; поновити його на посаді першого заступника генерального директора; виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути на його користь витрати на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем було проведено реорганізацією підприємства з дотриманням вимог чинного законодавства, шляхом скорочення чисельності штату працівників підприємства, у тому числі і посаду першого заступника генерального директора підприємства, яку займав позивач, тому звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, а трудові права позивача не були порушені у зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та з урахуванням уточнень, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, судами неправильно застосовано статтю 42 КЗпП України, що призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2017 року ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Доводи особи, яка подала пояснення на заперечення

У січні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, звернувся до Верховного Суду із поясненням на заперечення ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації», у якому зазначив, що заперечення відповідача є незаконним, необґрунтованим та не відповідає дійсним обставинам справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами установлено, що 22 вересня 2015 року з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України надійшла погоджена нова структура та новий штатний розпис підприємства (лист від 14 вересня 2015 року № 3241-09/30593-08, зареєстровано у ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» 22 вересня 2015 року).

Нова структура та новий штатний розпис працівників підприємства були погоджені з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України від 11 вересня 2015 року. Як зазначено на титульному листі штатного розпису на 2015 рік ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації», затвердженого генеральним директором підприємства від 06 серпня 2015 року та погодженого Мінекономрозвитку України, штатний розпис вводиться в дію з дня погодження.

23 вересня 2015 року генеральний директор ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» видав наказ № 535 про попередження працівників у зв'язку з запланованим звільненням, на підставі статей 40, 49 КЗпП України, у зв'язку із введенням в дію з 11 вересня 2015 року штатного розпису ДП «Одесастандартметрологія», узгодженого з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України. Зміст цього наказу був доведений до відома всіх працівників, які підлягали скороченню.

Письмове повідомлення про це було вручено позивачу. ОСОБА_4 з повідомленням ознайомився, про що свідчить його підпис.

Протягом двомісячного періоду до дати фактичного звільнення, у зв'язку зі скороченням штатного розпису позивачу неодноразово пропонувалися вакантні посади, які з'являлися на підприємстві, проте позивач письмово відмовлявся (повідомлення про наявні вакансії від 13 жовтня 2015 року, від 19 жовтня 2015 року, від 27 жовтня 2015 року, від 26 листопада 2015 року).

Звільнення ОСОБА_4 було погоджено Міністерством економічного розвитку і торгівлі України.

ОСОБА_4 наказом від 26 листопада 2015 року № 134 к-л був звільнений з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі через реорганізацію підприємства шляхом скорочення чисельності штату працівників.

З наказом від 26 листопада 2015 року № 134 к-л ОСОБА_4 ознайомлений 26 листопада 2015 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності штату працівників.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина третя статті 36 КЗпП України у редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що відповідач дотримуючись норм чинного законодавства, за погодженням з Міністерством економічного розвитку та торгівлі України, провів реорганізацію підприємства шляхом скорочення чисельності штату працівників підприємства, в тому числі і посади першого заступника генерального директора підприємства, яку займав позивач,дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідачем був дотриманий порядок звільнення.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська