Справа 490/4457/18 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/1768/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю: відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 27 грудня 2018 року, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2018 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 02 вересня 2009 року ОСОБА_1 ідентифікувавшись звернулася до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (у зв`язку зі зміною назви на час розгляду справи Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») із заявою на видачу кредитного ліміту на кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», за якою отримала кредитний ліміт коштів в розмірі 500 грн., який в подальшому було збільшено, з базовою процентною ставкою 36% річних із рахунку 360 днів у році. Відповідач погодилася, що ця заява разом з Умовами про надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Строк повернення кредиту відповідає строку дії картки. За умовами цього договору відповідач зобов`язалася погашати заборгованість щомісячним платежем у розмірі 7% від суми заборгованості.

Проте, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим договором станом на 21 травня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 119 269 грн. 46 коп., з яких: 4 793 грн. 69 коп. - заборгованість за кредитом; 104 057 грн. 69 коп. - по процентам за користування кредитом; 4 262 грн. 39 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500 грн. - фіксована частина та 5 655 грн. 69 коп. - процентна складова.

За таких обставин Банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в заявленій сумі боргу.

В своїх письмових поясненнях до суду першої інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що на підставі підписаної нею заяви від 02 вересня 2009 року вона отримала грошові кошти на банківську картку, якою користувалася, проте у зв`язку з життєвими труднощами не мала можливості повернути всю суму кредиту. З 29 листопада 2014 року вона не сплачувала гроші на повернення позичених коштів. Просила суд застосувати до правовідносин позовну давність.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, місцевий суд виходив із того, що останній платіж за договором про надання банківських послуг відповідач здійснила 29 листопада 2014 року, а відтак перебіг загальної позовної давності розпочався саме з цієї дати. Банк звернувся до суду з вказаним позовом за межами загальної позовної давності.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне, одностороннє та не об`єктивне дослідження доказів у справі, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити в повному обсязі.

При цьому Банк зазначав, що, по-перше, відповідач отримала платіжну картку, строк дії якої продовжувався Банком шляхом надання відповідачу нової картки з новим строком дії. Так останню картку відповідач отримала 25 вересня 2012 року, строк дії якої передбачено до серпня 2016 року. Цією карткою позивач активно користувалася, отже відповідно до підписаної заяви строк дії картки відповідає строку повернення кредиту. Банк звернувся до суду 01 червня 2018 року, тобто в межах загальної позовної давності.

Крім того, оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невикористання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Тобто, у разі застосування позовної давності, її наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобов`язань та нарахувань, які були здійснені за межами позовної давності, водночас, суми нарахувань, здійснені у межах позовної давності, підлягають стягненню з відповідача.

Отже, за думкою заявника, позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості у межах позовної давності у будь-якому випадку підлягали б задоволенню.

В поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просила в задоволенні скарги відмовити. При цьому визнавала заборгованість за отриманими коштами та проценти за користування цими коштами в розмірі 36%, однак вважала, що Банк пропустив позовну давність звернення до суду з позовом.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає наведеним вимогам.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02 вересня 2009 року за заявою ОСОБА_2 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_3 , було укладено письмовий договір на видачу кредитного ліміту на кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», за яким остання отримала кредитний ліміт коштів в розмірі 500 грн., який в подальшому був збільшений, з базовою процентною ставкою 36% на рік з рахунку 360 днів у році. Вона погодилася, що ця заява разом з Умовами про надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Строк повернення кредиту відповідає строку дії картки. За умовами цього договору відповідач зобов`язалася погашати заборгованість щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Відповідач отримала кредитну картку № НОМЕР_1 і на її ім`я було відкрито картковий рахунок.

В суді апеляційної інстанції було встановлено, що 29 вересня 2009 року та 25 вересня 2012 року відповідач переоформлювала кредитну картку на інші кредитні карти зі збільшенням встановленого ліміту та строк дії останньої картки, який було визначено серпнем 2016 року. Отже останнім днем спливу строку дії картки є 31 серпня 2016 року.

Відповідач не заперечувала ці обставини та як вбачається з наданого розрахунку користувалася картками, що були отримані нею, проте в силу особистих обставин несвоєчасно сплачувала заборгованість за отриманими коштами. Останній платіж було сплачено 29 листопада 2014 року.

Між тим за умовами, які погодили сторони, відповідач зобов`язалася погашати заборгованість щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, однак ці зобов`язання нею не виконувалися.

За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції при розгляді справи визначив, що позивачем доведено факт порушення його суб`єктивного права у спірних правовідносинах, але дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з вимогами після спливу позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з підставами відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки районний суд дійшов до них з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

В постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 дійшла висновку про те, що позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

З огляду на встановленні обставини, право Банка на отримання чергового платежу на погашення заборгованості виникло з 31 грудня 2014 року, а щодо загальної суми заборгованості - з 01 вересня 2016 року (наступний день після спливу строку повернення позичених коштів).

Отже суд першої інстанції при розгляді справи не з`ясував строки дії виданої за заявою картки, чи продовжувалися ці строки, які картки отримувала відповідач та строк їх дії, а тому дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Банк посилався на те, що між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, за яким відповідач приєдналася до запропонованого Банком договору, умови якого викладені в заяві, Умовах про надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифів.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві позичальника від 02 вересня 2009 року, підписаній сторонами, передбачена сплата процентів по кредиту у розмірі 36% з розрахунку 360 днів у році.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за нарахованими підвищеними процентами за користування кредитом, пенею за несвоєчасну сплату кредиту за користування кредитними коштами та штрафи (фіксовану и процентну складову).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02 вересня 2009 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Саме там визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, можливість підвищення процентної ставки, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву на відкриття банківського рахунку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Відповідач взагалі заперечувала ознайомлення з Умовами та Правилами, а також Тарифами Банку, на які міститься посилання в її заяві.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в заяві підвищення процентної ставки, застосування пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тарифи Банку не були приєднані до матеріалів справи. Надана Банком до позовної заяви довідка про умови кредитування з підписом відповідача не може бути взята до уваги, оскільки вона взагалі не згадується в заяві позивача щодо ознайомлення з нею та погодження. Надана довідка також не містить посилань на заяву про надання банківських послуг. Не посилається на дані цієї довідки й позивач в позовній заяві.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 вересня 2009 року шляхом підписання заяви.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді стягнення підвищених процентів по кредиту, пені та штрафу.

Таким чином колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума запозичених коштів та обумовлені сторонами в заяві проценти за користування цими коштами з розрахунку 36% із рахунку 360 днів у році.

Саме такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).

З розрахунку заборгованості наданого Банком вбачається, що сума заборгованості за кредитним коштами складає 4 793 грн. 69 коп. Колегія погоджується з таким розміром, оскільки відповідачем цей розмір не заперечується.

З урахуванням сплати чергового платежу 29 листопада 2014 року в межах загальної позовної давності підлягає стягненню також сума процентів за користування коштами за період з 31 серпня 2016 року (дата закінчення повернення кредитних коштів) по 26 травня 2018 року (дата подачі позову поштою), тобто за 463 дні. З урахуванням базової процентної ставки визначеної сторонами у заяві заборгованість по процентам складає 2 217 грн. 77 коп. (4 793.69 х 36 : 360 = 4.79 х 463).

У задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафів та пені слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у заяві від 02 вересня 2009 року, виходячи з того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню на 5.88%, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору при подачі позову та за подання апеляційної скарги у розмірі 263 грн.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 02 вересня 2009 року у розмірі 4 793 грн. 69 коп. - заборгованість за кредитом та 2 217 грн. 77 коп. - заборгованість за процентами за користування коштами, а також 263 грн. судового збору.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2019 року.