Справа № 509/5168/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

за участю представника позивача - Горика В.М. ,

представника відповідача ОСОБА_2 . - ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 , про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по процентах та кредиту у розмірі 36712,41 дол. США та по пені у розмірі 22774,75 та судовий збір по справі у розмірі 12872 грн 45 коп. у рівних частках з кожного.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 25.09.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 35000,00 дол. США, а відповідач зобов`язався повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, строки та на умовах, що передбачені Договором, також в забезпечення виконання зобов`язання 25.09.2008 року між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки №230871 згідно якого поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому, однак ОСОБА_4 у порушення умов Договору свої зобов`язання належним чином не виконала у результаті чого утворилася заборгованість.

Ухвалою суду від 27.11.2018 року було об"єднано зустрічну позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , просить суд визнати зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 25.09.2008 року, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк», назву якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 припиненим.

Зустрічні позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту №0 від 25.09.2008 року, а також в якості забезпечення виконання зобов`язання по вказаному договору між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки №230871, вважає, що зобов"язання за кредитним договором є припиненим, у зв"язку з його належним виконанням, розрахунок заборгованості наданий позивачем є неправильним і незаконним.

Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 . - ОСОБА_3 за первісним позовом у судовому засіданні просила відмовити через порушення прав відповідача, а по зустрічних позовних вимогах просила задовольнити позовні вимоги посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом у судове засідання не з"явилася, про дату, час та місце розгляду справи, повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 25.09.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0 згідно якого позивач надав позичальнику 35000,00 дол. США, із кінецевим строком повернення до 25.09.2029 року шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов"язався повертати наданий кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетного платежу у розмірі 445,00 дол. США 25 числа кожного місяця. За користування кредитними коштами ОСОБА_2 зобов"язався сплачувати проценти у розмірі 14,5 % річних.

Однак у порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на 10.11.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 36712,41 дол. США та по пені у розмірі 22774,75 грн.

З приводу заборгованості позивач надсилав на адресу відповідачів вимоги про дострокове повернення кредиту від 17.08.2015 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Також 25.09.2008 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки №230871, згідно якого остання поручилася за виконання ОСОБА_2 обов`язків, що виникли на підставі Основного договору.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

З матеріалів справи вбачається,що позивач просив про задоволення позовних вимог на підставі ст.1050 ЦК України.

Відповідно до умов Кредитного договору погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

Відповідно до умов Договору поруки, Поручитель зобов"язується відповідати у повному обсязі за виконання Позичальником усіх зобов"язань, що виникли з Кредитного договору.

Отже, сторони договору встановили порядок, за умови дотримання якого у позичальника виникає обов`язок дострокового повернення боргу.

З матеріалів справи вбачається, що банк надсилав 17.08.2015 на адресу відповідачів письмові вимоги про дострокове повернення кредиту та інших платежів у зв"язку з несвоєчасним виконанням зобов"язання.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачами такої вимоги, що в свою чергу свідчить про те, що встановлена договором умова дострокового повернення кредиту не настала, тобто у позичальника та поручителів не виникло зобов"язання дострокового виконання кредитного договору.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог.

Щодо зустрічних позовних вимог слід зазначити наступне.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком (ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями (п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов`язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом.

Судом не встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину відповідач не мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та дозволи на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінеті Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Відповідно до п. 2 ст. 6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволів на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов`язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до Розділу №1 п. 1.1.1 Кредитного договору підписуючи цей договір, позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АКІБ "УкрСиббанк", затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ "УкрСиббанк" із усіма змінами і доповненнями пропозицією Банку надати позичальнику споживчий кредит, на умовах, встановлених у цьому договорі та правилах.

Відповідно до Розділу №1 п.1.1.2 Правила після підписання Сторонами Договору, стають його невід"ємною частиною. Підписуючи Договір, Сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами Договору, які викладені в цьому Договорі та Правилах.

Згідно приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Нормами, викладеним в абз. 4, 6 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, детальний розпис сукупної вартості для споживача (у процентному значені та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Зі змісту спірного кредитного Договору вбачається, що позивачу за зустрічним позовом перед укладенням кредитного Договору, було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту. Позивач по зустрічному позові знав про вищезазначеній договірні умови і свідомо погоджувався з ними, був ознайомлений як з умовами кредитування в повному обсязі, так і з сукупною вартістю кредиту.

Крім того у разі незгоди з умовами кредитного договору позивач за зустрічним позовом мав можливість скористатися правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте, таким правом позивач за зустрічним позовом не скористався.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення згідно яких передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, окрім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з умов договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те на що вони розраховували при укладанні договору.

Позивач за зустрічним позовом був обізнаний про усі умови кредитування, що підтверджується наявністю підпису позивача на кредитному договорі.

Згідно графіків платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, сторонами було погоджено проценту ставку а також затверджено графік платежів.

Таким чином, під час укладення договору позивача за зустрічним позовом було ознайомлено із сукупною вартістю споживчого кредиту.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами). Не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей.

Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215,1048-1052, 1054-1055) ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач по зустрічному позові у своїй позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається.

Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`активних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника».

Позивачем за зустрічним позовом не надано належніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення його особистого права.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні певірсного та зустрічного позовів, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 207, 215, 261, 525, 526, 530, 627, 628, 638, 1049, 1050, 1054-1055, 1056-1 ЦК України; 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 353 ЦПК України

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 , про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копій до апеляційної інстанції, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя В.К.Кочко