Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2019 р. Справа153/844/19

Провадження2/153/232/19-ц

у залі судових засідань у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Вінницької області

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Гаврилюк Т. В.

за участю секретаря судового засідання Гуцол Т. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Ямпільського об`єднаного управління пенсійного фонду України Вінницької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок прийнятого органом державної влади нормативного правового акту, що був визнаний Конституційним Судом України неконституційним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Ямпільського об`єднаного управління пенсійного фонду України Вінницької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок прийнятого органом державної влади нормативного правового акту, що був визнаний Конституційним Судом України неконституційним, в якому просив стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України матеріальну шкоду в сумі 401693 (чотириста одна тисяча шістсот дев`яносто три) гривні 04 копійки, завданої законом, що визнаний Конституційним Судом України неконституційним. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 08.09.2016 він був звільнений з посади судді Ямпільського районного суду Вінницької області у зв`язку із виходом у відставку. З 28.09.2016 він отримує довічне грошове утримання та перебуває на обліку в Ямпільському об`єднаному УПФУ Вінницької області. Відповідно до діючого законодавства та рішення Конституційного Суду України за №4-рп/2016 від 08.06.2016 він отримував грошове утримання судді у відставці в розмірі 90%, виходячи із 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, доплати за вислугу років в розмірі 60% від суми 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та доплати за адмінпосаду в сумі 10%. Рішенням Конституційного Суду України за №11-р/2018 від 04.12.2018 визнано, що не відповідає Конституції України положення ч.3 ст.133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадови оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01.01.2011 6 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2012 8 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2013 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2014 12 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2015 15 мінімальних заробітних плат. Своїм рішенням за №11-р/2018 від 04.12.2018 Конституційний Суд України підтвердив, що державний орган, при прийнятті неконституційних законодавчих поправок до ч.3 ст.133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ суттєво зменшив матеріальне забезпечення суддів у відставці, спричинивши їм матеріальні збитки, і в тому числі і йому. Так як незаконним рішенням органу державної влади було порушено його матеріальне право зменшені виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, то відповідно до ст.56 Конституції України, він має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди за період з 28.09.2016 по 01.01.2019. Внаслідок неконституційних поправок до ч.3 ст.133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ, які були прийняті державним органом, йому суттєво були зменшені виплати щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці за період з 01.10.2016 по 31.12.2018, чим спричинена матеріальна шкода на суму 401693 грн. 04 коп. (43415 грн. 34 коп. за 2016 рік + 174983 грн. 40 коп. за 2017 рік + 183294 грн. 30 коп. за 2018 рік), яка відповідно до Рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018, ст.56 Конституції України, ст.1173 і 1175 ЦК України повинна бути відшкодована йому за рахунок Державного бюджету України.

13 червня 2019 року ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 05 липня 2019 року на 11 годину 30 хвилин. Визначено строк відповідачеві для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження шість днів з дня вручення ухвали. Одночасно роз`яснено учасникам справи їх право на звернення до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено позивачеві десятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив, а відповідачеві строк у сім днів з дня отримання останнім відповіді на відзив для подання заперечення.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату та час проведення судового засідання повідомлялися належним чином, однак не викликалися.

05.07.2019 за вхід.№5049 на адресу суду надійшов від відповідача Державної казначейської служби України відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, що до компетенції Державної казначейської служби відносить виконання судових рішень, за якими передбачено безспірне списання коштів Державного бюджету. Тому, Державна казначейська служба України не може представляти державу у подібних справах, оскільки вказаний спір не пов`язаний з виконанням рішення суду. Крім того, Казначейська служба не є органом, що порушив чи не визнає порушенні права, інтереси позивача.

05 липня 2019 року за вхід.№5069 до суду надійшов відзив на позовну заяву від голови комісії з припинення Ямпільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, в якому просить відмовити в повному обсязі ОСОБА_1 у задоволенні позову. Оскільки заявлена матеріальна шкода не підлягає відшкодуванню, оскільки її не можна вважати такою в розумінні статті 1166 ЦК України, а вимога про стягнення не ґрунтується на вимогах закону. Вважає, що управління діє правомірно та в межах чинного законодавства, та будь-яких прав чи свобод позивача не порушено.

Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів.

У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Інші процесуальні дії у справі: 13 червня 2019 року відкриття провадження у справі, про що постановлено ухвалу окремим процесуальним документом.

Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини:

Із копії паспорта громадянина України (а.с.5) судом встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Тростянець Ямпільського району Вінницької області і зареєстрований у АДРЕСА_1 Ямпіль Вінницької АДРЕСА_2 по АДРЕСА_3 .

Із заяви від 22.01.2019 голові комісії з припинення діяльності Ямпільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (а.с.6) судом встановлено, що позивач звертався до відповідача провести у добровільному порядку перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з Рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018 про визнання неконституційним положення ч.3 ст.133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ, починаючи з 01.01.2015.

Із повідомлення голови комісії з припинення діяльності Ямпільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №7-Г від 12.02.2019 (а.с.7) судом встановлено, що позивачу відмовлено у проведенні перерахунку, так як чинним законодавством не передбачено перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» з урахування рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018 за попередній період, з урахуванням 15 мінімальних заробітних плат, які були встановлені Державним бюджетом України, зокрема з 28.09.2016, тобто з дати призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Із довідки №3/04-34/02 від 12.02.2019 (а.с.10-11) судом встановлено, що позивач знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Ямпільське об`єднане управління ПФУ і отримує довічне утримання суддів.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі враховуючи відзиви на позовну заяву, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 Конституції України).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2.ст.5 ЦПК України).

Відповідно до абзацу 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» від 30.05.1997 року №7, суди як органи державної влади зобов`язані своєчасно й дієво захищати ці права та свободи шляхом розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення.

У п.1 і п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Оскільки, Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано.

Позивач ОСОБА_1 працював суддею Ямпільського районного суду Вінницької області та одночасно займав адміністративну посаду голови цього ж суду. Звільнений з посади у відставку у відповідності до ч.1 ст.116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно чинного законодавства та рішення Конституційного Суду України за №4-рп/2016 від 08.06.2016 року позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків, виходячи із 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, доплати за вислугу років в розмірі 60 відсотків від суми десяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб та доплати за адміністративну посаду в розмірі 10 відсотків.

Згідно Рішення Конституційного суду України за № 11-р/2018 вiд 4 грудня 2018 року визнано, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій i статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, зокрема, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 сiчня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Конституційного суду України за №11-р/2018 від 4 грудня 2018 року підтверджено, що державний орган при прийнятті неконституційних законодавчих поправок до частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій i статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-У1 у редакцiї Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ суттєво зменшив матеріальне забезпечення суддів у відставці, спричинивши їм матеріальні збитки.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України).

Поняття «збитки» включає в себе так звану упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. В даному випадку мова йде не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права.

Конституція України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст.56 Конституції України). Аналогічні за змістом норми закріплені у статтях 1173-1175 Цивільного кодексу України.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Правила ст.1175 ЦК України передбачають особливості відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта. Дана норма є спеціальною по відношенню до положень ст.ст.1166, 1173 ЦК, оскільки в ній передбачені наступні особливості: а) шкода завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта; б) нормативно-правовий акт повинен бути визнаний судом незаконним і скасований; в) відповідальність настає незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Шкода, завдана в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності (ч.1 ст.152 Конституції України).

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (ч.3 ст.152 Конституції України).

Статтею 56 Конституції України встановлено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зміст ст.56 Конституції України закріплює в національному законодавстві право на матеріальний захист особи - принцип майнової відповідальності. В ній підкреслюється, що підставою виникнення такого права є незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування або їхніх службових осіб під час здійснення ними повноважень. Тобто, дана конституційна норма, спрямована на захист громадян, які потерпіли від свавілля органів державної влади, місцевого самоврядування або їх співробітників під час здійснення ними управлінських функцій, а також на зміцнення законності в діяльності цих органів. У випадках прийняття нормативно-правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, що суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси фізичних або юридичних осіб, останні мають право звернутися до суду про визнання такого акта недійсним та його скасування.

Вище наведені обставини свідчать про те, що незаконними рішеннями органу державної влади було порушено матеріальне право позивача - зменшення виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що відповідно до ст.56 Конституції України, статей 1173, 1175 ЦК України дає право позивачу на відшкодування за рахунок Держави матеріальної шкоди за період з 28.09.2016 року по 01.01.2019 року.

Судом приймається до уваги наступний розрахунок сум матеріальних збитків:

2016 рік. З 01.03. по 30.11.2016 року мінімальна заробітна плата становила 14501 грн., з 01.12.2016 по 31.12.2016 року 1600 грн. (Закон України «Про державний бюджет України на 2016 рік) Розрахунок оплати за 2 місяці (жовтень-листопад 2016 року): 15 мінімальних заробітних плат х 1450 =21750 грн.; 21750 грн. х 60% доплати за вислугу років = 13050 грн.; 21750 х 10% доплати за адміністративну посаду = 2175 грн. Місячна оплата працюючого судді відповідної посади складає 36975 грн. (21750 грн. + 13050 грн. +2175 грн.). 36975 грн. х 90% за стаж роботи 26 років і 3 дні = 33277 грн. 50 коп. (місячне грошове утримання судді у відставці). 33277 грн. 50 коп. х 2 місяці 2016 року = 66555 грн. Розрахунок оплати за 1 місяць (грудень 2016 року): 15 мінімальних заробітних плат х 1600 грн. (мінімальна зарплата) = 24000 грн.; 24000 грн. х 60% доплати за вислугу років = 14400 грн.; 24000 грн. х 10% доплати за адміністративну посаду = 2400 грн. Місячна оплата працюючого судді відповідної посади складає 40800 грн. (24000 грн. + 14400 грн. + 2400 грн.). 40800 грн. х 90% за стаж роботи 26 років і 3 дні = 36720 грн. (місячне грошове утримання судді у відставці. За 2016 рік йому підлягало виплаті 103275 грн. (66555 грн. + 36720 грн.), виплачено відповідно до довідки пенсійного фонду 59859 грн. 66 коп. різниця складає 43415 грн. 34 коп.

2017 рік. Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2017 по 31.12.2017 року складав 1600 грн. 15 мінімальних заробітних плат х 1600 грн. 24000 грн.; 24000 грн. х 60% доплати за вислугу років = 14400 грн.; 240000 грн. х 10% доплати за адміністративну посаду = 2400 грн. Місячна оплата працюючого судді відповідної посади складає 40800 грн. (24000 грн. + 14400 грн. + 2400 грн.). 40800 грн. х 90% за стаж 26 років 3 дні = 36720 грн. (місячне грошове утримання судді у відставці). За 2017 рік йому підлягало виплаті 440640 грн. (36720 грн. х 12 місяців 2017 року), виплачено відповідно до довідки пенсійного фонду 265656 грн. 60 коп. Різниця складає 174983 грн. 40 коп.

2018 рік. Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2018 по 31.12.2018 року складав 1762 грн. 15 мінімальних заробітних плат х 1762 грн. = 26430 грн. 26430 грн. х 60% доплати за вислугу років = 15858 грн. 26430 грн. х 10% доплати за адміністративну посаду = 2643 грн. Місячна оплата працюючого судді відповідної посади складає 44931 грн. (26430 грн. + 15858 грн. + 2643 грн.) 44931 грн. х 90% за стаж роботи 26 років 3 дні = 40437 грн. 90 коп. (місячне грошове утримання судді у відставці). За 2018 рік йому підлягало виплаті 485254 грн. 80 коп. (40437 грн. 90 коп. х 12 місяців 2018 року), виплачено відповідно до довідки пенсійного фонду 301960 грн. 50 коп. Різниця складає 183294 грн. 30 коп.

Зробивши та проаналізувавши розрахунок, суд дійшов висновку про те, що внаслідок неконституційних поправок до частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій i статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ», які були прийняті державним органом, позивачу суттєво були зменшені виплати щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці, за період з 01.10.2016 року по 31.12.2018 року, чим спричинена матеріальна шкода на суму 401693 грн. 04 коп. (43415 грн. 34 коп. за 2016 рік + 174983 грн. 40 коп. за 2017 рік + 183294 грн. 30 коп. за 2018 рік), яка відповідно до Рішення Конституційного Суду України за №11-р/2018 від 4 грудня 2018 року, ст.56 Конституції України, ст.ст.1173, 1175 ЦК України повинна бути відшкодована позивачу за рахунок державного бюджету України.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Діями відповідачів було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Суб`єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Держава Україна, в особі Державної казначейської служби визначена відповідачем у справі, враховуючи Положення про Державну казначейську службу України.

Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 передбачено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності (п.п.3 п.35).

Пунктом 3 статті 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 визначено, що основними завданнями Казначейства є здійснення безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Крім того, аналогічні приписи містять статті 25, 43 Бюджетного кодексу України, відповідно до яких функціями Казначейства, водночас, є забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснення Казначейством безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем, відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно правового акту, що був визнаний Конституційним Судом України неконституційним.

На підставі вказаних норм закону, враховуючи, що позивачем доведено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, надано належні, допустимі та достатні докази, яким це підтверджується, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст.113 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначається положеннями Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Судовий збір слід віднести на рахунок держави, оскільки у відповідності п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади судовий збір не справляється.

Що стосується клопотання відповідача Державної казначейської служби України про закриття провадження у справі, яке подано 05.07.2019 за вхід.№5050, то суд приходить до висновку, що в задоволенні цього клопотання необхідно відмовити, по скільки дана позовна заява підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

На підставі ст.56 Конституції України, ст.ст.1173, 1175 ЦК України, рішення Конституційного Суду України за №11-р/2018 від 04.12.2018 року, керуючись ст.ст.10, 11, 81, 141, 263-265, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання відповідача Державної казначейської служби України про закриття провадження у справі відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , матеріальну шкоду у сумі 401693 (чотириста одна тисяча шістсот дев`яності три) гривні 04 копійки, завданої законом, що визнаний Конституційним Судом України неконституційним.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Ямпільський районний суд Вінницької області.

Головуючий Т. В. Гаврилюк