КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 753/21820/17
провадження № 22-ц/824/6331/2019

11 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегій суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Дуці В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області , про виселення зі службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Служби безпеки України, третя особа: ОСОБА_3 , про надання житла, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року у складі судді Коренюк А. М.,

встановив:

22.11.2017 року Служба безпеки України(далі - СБУ) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнути з відповідачів судові витрати в сумі 1600 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ст. 118 ЖК Української РСР, згідно з ордером № 1677 від 30.03.2000 року, співробітнику СБУ ОСОБА_3 на період виконання ним службових обов`язків надана службова квартира АДРЕСА_2 , на родину з трьох осіб ( він, дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , 1997 року народження).
У 2006 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, рішенням ЖПК ЦУ СБУ від 26.04.2006 року № 5 колишня дружина з сином зняті з квартирного обліку.
Рішенням Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 01.12.2015 року ОСОБА_3 надана однокімнатна квартира АДРЕСА_3 зі зняттям його з квартирного обліку.
Відповідно до п.20 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове приміщення у разі одержання або придбання житла для самостійного проживання.
Після отримання ОСОБА_3 житлового приміщення для постійного проживання, колишні члени його сім`ї не набувають самостійного права на проживання у службовому приміщенні і втрачають право користування ним, а тому підлягають виселенню без надання іншого житла.
Відповідно до п. 5.16 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей жилих приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 06.11.2007 №792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.11.2007 за №1308/14575, підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого службового житлового приміщення колишні члени сім`ї співробітника, які проживають з ним після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу. У випадку, якщо вказані особи в добровільному порядку не звільнять службове житлове приміщення, їх виселення провадиться у судовому порядку.
Оскільки після отримання наймачем (співробітником СБУ) житлового приміщення у постійне користування колишні члени його сім`ї не набувають самостійного права на користування службовим житловим приміщенням і втрачають право користування ним, останні підлягають виселенню без надання іншого житла.
Відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_3 і не належать до жодної категорії осіб, яким може бути надано службове жиле приміщення.
Безпідставне проживання відповідачів у службовій квартирі СБУ порушує права позивача, зокрема, щодо забезпечення своїх співробітників службовим житлом та унеможливлює його надання іншим співробітникам СБУ, які потребують такого забезпечення на період виконання ними службових обов`язків.
03.04.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив зобов`язати СБУ надати йому житло.
Посилався на ті підстави, що ОСОБА_3 є його батьком, останній є військовослужбовцем СБУ України з 1995 року, з грудня 1995 року в складі сім`ї ( він, дружина, син) перебував на квартирному обліку в Центральному управлінні СБУ за списком позачергового забезпечення житлом.
30.03.2000 року ОСОБА_3 та членам його сім`ї видано ордер на право зайняття службового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , в якому він зареєстрований з 16.06.2000 року. Іншого житла він не має.
26.04.2006 року його знято з квартирного обліку у зв`язку з розірванням шлюбу між батьками.
Відповідно до п.3.15 наказу СБУ від 06.11.2007 №792 "Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей жилих приміщень", співробітники та члени їх сімей знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, унаслідок чого відпала потреба в наданні житла; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту; засудження до позбавлення волі за вироком суду, що набрав законної сили, крім випадків звільнення від покарання чи відбування; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
Зазначені підстави для зняття його з квартирного обліку не виникли.
01.12.2015 року ОСОБА_3 на одного надано однокімнатну квартиру в м. Києві. На момент надання житла його батьку він був неповнолітнім. Позивачем незаконно не було виділено йому житло при наданні квартири ОСОБА_3 , чим порушено його права.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року позов СБУ задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зі службового житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року та постановити нове, яким у задоволенні позову СБУ по виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення відмовити. Також просить зобов`язати СБУ надати йому житло.

Свої доводи мотивує тим, що він отримав право на проживання в спірній квартирі як член сім`ї батька ОСОБА_3 .
Висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є службовою, перебуває у відомчому житловому фонді позивача, не відповідає вимогам законодавства. Підтверджень про віднесення в установленому порядку спірної квартири до службового житла позивачем не надано.
Зазначив, що виселення зі службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення членів сім`ї наймача після розірвання шлюбу не передбачено законом.
Судом не обґрунтована необхідність його виселення наявністю обставин, передбачених законом.
Посилання суду на п.20 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081, суперечить ст. 9, 64, 109, 116, 124 ЖК Української РСР, який має вищу юридичну силу.

Зазначив, що він та його мати на законних підставах вселилися в спірну квартиру, зареєстровані та постійно в ній проживають, іншого житла не мають. У зв`язку з цим вважає, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції.
Позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення його прав, а також доказів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити член сім`ї співробітника СБУ, який вселився до квартири на відповідній правовій підставі разом з батьком.
Також суд безпідставно взяв до уваги факт зняття його з квартирного обліку, оскільки доказів цього позивачем не надано.
Зважаючи на відсутність доказів зняття його з квартирного обліку, вважає, що він має право на житло як син військовослужбовця СБУ ОСОБА_3 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник СБУ - Ярко О.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року без змін.
Посилається на ті підстави, що одержавши житло для постійного проживання, ОСОБА_3 та колишні члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове приміщення.
Колишні члени сім`ї ОСОБА_3 не набувають самостійного права на проживання у службовому приміщенні і втрачають право користування ним, а їх виселення провадиться без надання іншого житла.
Також посилається на п. п. 7.7 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ 06.11.2007 №792, відповідно до якого військовослужбовець та члени його сім`ї звільняють житлове приміщення, яке для них орендується, у разі (з дня, наступного за днем виникнення відповідних обставин): звільнення з військової служби або виключення зі списків особового складу підрозділу; переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість; вибуття військовослужбовця у закордонне відрядження разом із сім`єю; одержання ним або членами його сім`ї службового житлового приміщення, житлового приміщення для постійного проживання, грошової компенсації за належне їм для отримання житлове приміщення, набуття у власність житла за місцем проходження служби.
Зазначив, що ОСОБА_2 не надав жодних доказів на спростування позиції СБУ та на підтвердження власних вимог за зустрічним позовом.
Оскільки ОСОБА_2 26.04.2006 року було знято з квартирного обліку, то він не може претендувати на забезпечення житлом за рахунок службового житлового фонду СБУ.
В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Котов Г. Д. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

На підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 не має іншого житла, надав суду Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 20.06.2019 р.

Представники позивача СБУ - Ярко О. Ю., ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Суду надано витяг з протоколу №5 засідання Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 26 квітня 2006 року.

Третя особа ОСОБА_3 надіслав письмові пояснення по справі. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, розгляд справи здійснювати без його участі.

Зазначив, що 01.12.2015 року Житлово-побутовою комісією ЦУ СБУ прийнято рішення забезпечити його в позачерговому порядку житлом для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку за місцем проходження служби, за умови здачі ним СБУ службової двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Однак, він не може здати СБУ службову квартиру, оскільки її займають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області, що є правонаступником Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, просить здійснити розгляд справи без участі його представника (а.с.139).
Інші учасники справи в судове засідання також не з`явились, по день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебуває на дійсній військовій службі в СБУ.

На підставі розпорядження Старокиївської районної державної адміністрації від 22 лютого 2000 року №141 ОСОБА_3 , як співробітнику СБУ, сім`я якого складається з трьох осіб: ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_2 (син), видано ордер № 1677 від 30.03.2000 р., в тому, що йому на час роботи на даній посаді надається службове приміщення з двох кімнат жилою площею 29,7 кв.м., у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 14.12.2000 р., у вказаній квартирі з 16.06.2000 зареєстровані та поживають ОСОБА_3 (власник особового рахунку), ОСОБА_1 ( дружина) та ОСОБА_2 (син), 1997 року народження (а.с.8).
Відповідно до наданого суду витягу з протоколу №5 засідання Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 26 квітня 2006 року, ОСОБА_3 , підполковник ГУ "А", в органах безпеки з 1995 року. Складом сім`ї три особи (він, дружина, син) перебуває на квартирному обліку в ЦУ СБУ з 29.12.1995 року за списком позачергового забезпечення житлом згідно з п.3.4 наказу Голови СБУ № 11/ДСК-93. У зв`язку з розлученням звернувся з рапортом щодо виключення з квартирного обліку колишньої дружини ОСОБА_1 та сина ОСОБА_5 , 1997 року народження. Вирішили: вважати ОСОБА_3 на квартирному обліку одного з 29.12.1995 року за списком позачергового забезпечення житлом згідно з п.3.4 наказу Голови СБУ № 11/ДСК 93, виключивши з квартобліку колишню дружину та сина. Підстава: свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 14.02.2006 р. (а. с.190).
Відповідно до змісту витягу з протоколу № 17 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 01.12.2015 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка №40870292 від 20.07.2015) відомості щодо речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_3 відсутні. Комісія постановила надати ОСОБА_3 на одного однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , із зняттям з квартирного обліку у Центральному управлінні СБУ. Житло надається за умови здачі СБУ службової двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с.12).
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про виселення ОСОБА_1 зі службового жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення остання не оскаржує, а тому у вказаній частині воно не може бути предметом апеляційного розгляду за апеляційної скаргою іншої особи.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що після отримання ОСОБА_3 житлового приміщення для постійного проживання, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як колишні члені його сім`ї, яких було знято з квартирного обліку, зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення.
При цьому суд першої інстанції виходив з положень ст. 118, 123 ЖК Української РСР, п. 20 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. №1081.
Колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позову про виселення ОСОБА_2 з службового житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Статтею 122 ЖК Української РСР визначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.
Згідно з положеннями статті 123 ЖК Української РСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.
Положеннями статті 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 вселився в спірне службове житлове приміщення на підставі спеціального ордеру у якості члена сім`ї наймача цього житлового приміщення, постійно проживає в ньому та зареєстрований там, іншого житла не має.
Можливість виселення особи із службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення після розірвання шлюбу між її батьками законом не передбачено.
Той факт, що відповідно до п. 5.16 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей жилих приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 №792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.11.2007 за №1308/14575, підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого службового житлового приміщення колишні члени сім`ї співробітника, які проживають з ним після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу, не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача у формі такого втручання держави як виселення особи з службового житлового приміщення, яке є його єдиним місцем його проживання.
Посилання позивача на п. п. 7.7 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ 06.11.2007 №792, відповідно до якого військовослужбовець та члени його сім`ї звільняють житлове приміщення, яке для них орендується, у разі (з дня, наступного за днем виникнення відповідних обставин), зокрема, одержання ним або членами його сім`ї службового житлового приміщення, житлового приміщення для постійного проживання, грошової компенсації за належне їм для отримання житлове приміщення, набуття у власність житла за місцем проходження служби, є необґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, третя особа ОСОБА_3 отримав рішення про надання іншого житлового приміщення на одну особу.
При цьому відповідач ОСОБА_2 житлового приміщення для постійного проживання або грошової компенсації не отримував, у власність житло не набував.
Посилання суду першої інстанції на пункт 20 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. №1081, та який було виключено на підставі Постанови Кабінету Міністрів №1160 від 27.12.2018 р., є безпідставним.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у разі невідповідності акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили ( частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України ( частина восьма статті 10 ЦПК України).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (рішення у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, § 41 та § 44).
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Позивачем не аргументована ні мета, яку він переслідував, подавши позову про виселення без надання іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті. При цьому обґрунтування пропорційності виселення поставленій меті Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).
Подання позову про виселення ОСОБА_2 , що не має іншого житла, без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що він втратив право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу між його матір`ю та батьком - співробітником СБУ, якому воно було надано на період виконання службових обов`язків та якому вирішено надати однокімнатну квартиру на одного, із зняттям з квартирного обліку, переслідуючи мету забезпечення службовим житлом співробітників СБУ, які потребують такого забезпечення на період виконання ними службових обов`язків, на думку суду, не відповідає принципу пропорційності.
Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо наявності обґрунтованих підстав для виселення особи без надання іншого житлового приміщення.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_2 .
Судом першої інстанції було неповно з`ясовані обставини справи, не надано належної правової оцінки доводам та запереченням сторін, зібраним у справі доказам, не встановлено на їх основі дійсні обставини справи, вирішено спір з порушенням вимог матеріального і процесуального права, що дає підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про виселення ОСОБА_2 та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про зобов`язання ОСОБА_2 надати житло.
Відповідно до пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року, (далі - Порядок) військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються житловими приміщеннями шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Відповідно до пункту 24 Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини.
Увідповідності до частини четвертої статті 40 ЖК Української РСР та абзацу 1 пункту 28 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 184 р.№470, зняття з квартирного обліку та виключення із списків, осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, провадиться органами, які внесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік (включення до вказаного списку).
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 26.04.2006 року №5 колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5 , 1997 року народження, виключені з квартирного обліку.
Законність рішення щодо зняття ОСОБА_2 з квартирного обліку оскаржено у встановленому законом порядку не було.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту зняття вказаної особи з квартирного обліку є необґрунтованими.
Доказів того, що ОСОБА_2 на час розгляду справи в суді перебував на квартирному обліку суду також надано не було.
З огляду на те,що ОСОБА_2 не проходить службу в СБУ та не перебуває на квартирному обліку СБУ, правові підстави для задоволення зустрічного позову у суду першої інстанції були відсутні.
Висновки суду першої інстанції у вказаній частині відповідають обставинам справи, встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, з СБУ на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1200 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року в частині задоволення позову Служби безпеки України про виселення ОСОБА_2 зі службового житлового приміщення та стягнення судових витрат скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову Служби безпеки України до ОСОБА_2 про виселення зі службового житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення, стягненні судових витрат відмовити.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути зі Служби безпеки України ( місце знаходження:01601, м. Київ, вул.Володимирська, 33, ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1200 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 липня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк