ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3044/19 Справа № 182/4235/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Комунальне підприємство „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Комунального підприємства „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 05 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради (надалі - КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» НМР), треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданих дорожньо-транспортною пригодою.

В мотивування заявлених вимог зазначив, що 02.11.2017 року о 17.40 год. на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг пр-т Трубників - вул. Маліновського м. Нікополя, за участю належного КП „Нікопольводоканал" автомобіля ГАЗ-53 н.з.НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 та а/м Chevrolet Aveo н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок ДТП обидва автомобілі отримали механічні ушкодження , а пасажир автомобіля ГАЗ-53 н.з. НОМЕР_2 гр.. ОСОБА_4 та водій автомобіля Chevrolet Aveo н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 отримали тілесні ушкодження. Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.01.2018 року гр. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП . Внаслідок ДТП автомобіль Chevrolet Aveo н.з. НОМЕР_1 отримав механічні ушкодження. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження, величина матеріального збитку скаладає 50335,68 грн.,за послуги експерта сплачено 1600 грн.

Позивач витратив 1763,90 грн. на лікування, у зв'язку з отриманням тілесних ушкоджень внаслідок ДТП. Також поніс витрати на евакуатор в розмірі 1700 грн. та стоянку авто в розмірі 588 грн. Всього зазнав збитків на загальну суму 55987,58 грн. 12.03.2018 року ТДВ „СТДВ „Глобус" здійснило переказ страхового відшкодування на рахунок його брата ОСОБА_3 у сумі 32291,32 грн., а отже різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою становить 23696,26 грн.

Відповідальною особою за відшкодування шкоди є КП „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" НМР, оскільки ДТП скоїв його працівник в робочий час та на робочому автомобілі. Також, вважає що йому завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що через отримані тілесні ушкодження він отримав стрес та біль, оскільки відповідач не визнає свою вину він відчуває обурення та хвилювання, завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 20000 грн. Також просить суд стягнути на його користь за надання правової допомоги 6000 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з КП „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" НМР на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 23058,82 грн., моральну шкоду в розмірі 3723 грн., сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1409,60 грн., понесені втрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» НМР посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не було враховано, що розмір страхового відшкодування виплаченого СК зменшено на суму ПДВ, яка буде виплачена після надання позивачем доказів проведення відновлюваного ремонту транспортного засобу. Крім того, вважає, що витрати на правову допомогу, яку позивач поніс в сумі 2000 грн. в рамках справи про адміністративні правопорушення не відноситься до розгляду цієї справи. Витрати зі сплати судового збору стягнуто не пропорційно задоволеним вимогам. В порушення вимог законодавства, моральну шкоду, на думку апелянта слід стягнути безпосередньо із винної особи.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла настуних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється, що постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.02.2018 року встановлено, що 02.11.2017 року о 17.40 годин в м. Нікополі на перехресті нерівнозначних доріг вул. Малиновського та вул. Трубників, рухаючись по другорядній дорозі водій ОСОБА_2 на а.з. ГАЗ -53 н.з. НОМЕР_2, що належить КП „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства", не надав дорогу т.з. Chevrolet Aveo н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого сталося ДТП. Автомобілі отримали механічні ушкодження, травмовано водія Chevrolet Aveo н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 та пасажира автомобіля ГАЗ ОСОБА_5 Визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили 02.02.2018 року. (а.с.9).

Винна у ДТП особа, ОСОБА_2 є працівником КП „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" та у день ДТП керував транспортним засобом ГАЗ-53 н.з. НОМЕР_2, що належить відповідачу КП „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" у свій робочий час.

ОСОБА_1 є власником Chevrolet Aveo н.з. НОМЕР_1 та братом позивача ОСОБА_3, який на відповідній правовій підставі за наявності посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1166, 1187, 1172 ЦК України та дійшов висновку, що відповідач КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» НМР повинен нести відповідальність за заподіяну в результаті ДТП шкоду позивачу, з вини працівника ОСОБА_2, в межах різниці виплаченого страхового відшкодування та заподіяної шкоди.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що потерпіла особа, якій заподіяно шкоду життю та здоров'ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц.

Як видно з матеріалів справи, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ГАЗ-53 н.з.НОМЕР_2 ОСОБА_2, була застрахована ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», згідно договору 428 про організацію обов'язкового страхування від 14 серпня 2017 року, який наданий суду першої інстанції (а.с. 70-72).

Проте, суд не надав йому жодної правової оцінки, не дослідив ліміти відповідальності страховика, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що розмір завданих позивачу ОСОБА_1 збитків знаходиться в межах ліміту відповідальності страховика, щодо порушення судом норм процесуального права та невірного застосування норм матеріального права.

Умовами укладеного договору страхування передбачено, що обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих становить - 100000 грн., на одного потерпілого. Обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 200000 грн. на одного потерпілого (а.с.72 на звороті).

Отже, як матеріальна, так і моральна шкода заподіяна життю та здоров'ю позивача ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підлягає відшкодуванню за рахунок ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», в межах лімітів страхового відшкодування, а не відповідачем КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» НМР, як на особу, працівником якої під час виконання трудових обов'язків завдано шкоду, покладено обов'язок з відшкодування різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладення ж на КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» НМР обов'язку з відшкодування завданої шкоди у повному обсязі можливе лише у випадку, якщо у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів прийшла до переконання, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не можуть бути вирішені судом без залучення до участі у справі у якості відповідача страховика ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» та дослідження обсягу виплаченого страхового відшкодування, що менше ліміту відповідальності страхувальника.

Відповідно до статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ж ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Проте, на порушення вимог частини п'ятої статті 12 ЦПК України, суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду позбавлений права залучити до участі у справі сторону, зокрема співвідповідача.

Отже, суд першої інстанції, покладаючи на КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» НМР обов'язок із відшкодування позивачу матеріальну та моральну шкоду заподіяну, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2., який перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував свої трудові обов'язки, вищевикладені вимоги закону не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Оскільки із зазначених позивачем підстав позов заявлено не до всього кола належних відповідачів, а вирішення справи є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин, то вимоги ОСОБА_1, що пред'явлені лише до відповідача КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» НМР, задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, як передчасних, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що відмова ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог у даній цивільній справі не позбавляє його права на звернення до відповідача КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» НМР, з аналогічними позовними вимогами після вирішення питання щодо відшкодування завданої шкоди за рахунок страховика (відмови у виплаті страхового відшкодування, часткової виплати або ж повного відшкодування, що є підставою для стягнення з винної особи суми франшизи).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Комунального підприємства „Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: