П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 757/6901/16-ц

Провадження: № 22-ц/824/14242/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комісаренка Антона Володимировича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Фортуна» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року, постановлену під головуванням судді Литвинової І.В., за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича, про примусове проникнення до житла боржника,

в с т а н о в и в :

7 серпня 2019 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О. С. звернувся до суду з поданням, в якому просив постановити ухвалу про примусове проникнення до житла за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає боржник ОСОБА_2 , для забезпечення виконання судового рішення.

Дане подання обґрунтоване наступними обставинами.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року позов ТОВ Компанія «Фортуна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансової допомоги на зворотній основі задоволено та стягнуто з останнього на користь ТОВ Компанія «Фортуна» заборгованість за договором про надання фінансової допомоги на зворотній основі у розмірі 65 058 900 грн. і витрати по сплаті судового збору в розмірі 975 883 грн. 28 липня 2016року рішення Печерського районного суду м. Києва набрало законної сили та представнику позивача було видано 03 листопада 2016 року виконавчий лист для його примусового виконання, згідно якого боржником є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , фактичне місце проживання та адреса боржника, зазначена у цьому документі: АДРЕСА_2 ; місце реєстрації: АДРЕСА_3 . Державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження було зобов`язано ОСОБА_2 подати декларацію про доходи та майно боржника протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Зазначено, що на теперішній час залишок заборгованості складає 65 947 879,15грн. Також вказано, що боржник подавав 27 грудня 2016року та 07 грудня 2017 року декларації про доходи та майно боржника фізичної особи, у яких зазначив свої місце проживання: АДРЕСА_1 . На зазначену адресу надсилалися виклики, яким зобов`язано ОСОБА_2 особисто з`явитися до державного виконавця та надати пояснення з приводу невиконання судового рішення, однак, виклики державного виконавця ОСОБА_2 залишено без уваги. З метою перевірки майнового стану боржника та виявлення майна, на яке можливе стягнення, державним виконавцем Кузьменком О. Є. неодноразово здійснювались виходи за місцем проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 , які залишилися безрезультатними.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року у задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. про примусове проникнення до житла боржника відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ТОВ Компанія «Фортуна» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця просити надати дозвіл на примусове проникнення до житла (чи іншого приміщення) третьої особи, не боржника, якщо в такому житлі (приміщенні) третьої особи може перебувати майно (та/або кошти) боржника, на яке можливо звернути стягнення. У даному випадку державний виконавець про це і зазначав у своєму поданні, при цьому, підтвердив факт проживання боржника за зазначеною адресою. Також закон не встановлює імперативної норми що проведення виконавчих дій за участю понятих, а тому суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги акти державного виконавця при виході до місця проживання боржника. На теперішній час нерухомого майна за ОСОБА_2 на праві власності не зареєстровано. Вказує, що боржник злісно ухиляється від виконання судового рішення, про що свідчить ухвала Печерського районного суду від 12.03.2018 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 24.05.2018 року .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України інші учасники справи не скористались.

У судовому засіданні адвокат Комісаренко А.В. в інтересах ТОВ «Компанія Фортуна» підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Адвокат Самборська Г.М. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О. С. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

17 жовтня 2019 року до суду надійшли пояснення Кузьменка О.С. щодо апеляційної скарги, в яких він апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, та просив її задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця суд першої інстанції виходив із того, що відсутні докази про те, що ОСОБА_2 не має право володіння вказаним об`єктом нерухомості, про проникнення до якого запитується дозвіл.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, згідно з ч.1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, згідно ч.1 та п.4 ч.3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Аналізуючи вищенаведені правові норми, колегія суддів доходить висновку, що примусове проникнення можливе можливе не лише до житла, що є власністю боржника, але й до житла, що є власністю третіх осіб.

Як убачається із матеріалів справи, державний виконавець звертаючись до суду з відповідним поданням, просив надати дозвіл на примусове проникнення до житла третьої особи, а не боржника.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 , матері боржника, на підставі договору дарування від 16.06.2014 року.

При цьому, державний виконавець належними доказами підтвердив факт фактичного проживання боржника за даною адресою, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання через те, що вказаний об`єкт нерухомості не належить боржнику на праві власності є передчасним.

В той же час, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення даного подання з огляду на наступне.

Відповідно до конституційних положень права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Так, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст. 64 Конституції України). Кожному гарантується недоторканість житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч.ч.1, 2 ст. 30 Конституції України). Гарантія недоторканості житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначене в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

При цьому, надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника можливе лише за наявності відповідних обґрунтованих підстав та беззаперечних доказів на їх підтвердження.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких доказів наявності майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 на праві власності у вказаній квартирі державним виконавцем відповідно до приписів статей 76-77,81 ЦПК України суду не надано.

Також слід відмітити, що факт реєстрації членів сім`ї боржника та їх проживання у даному будинку не може бути беззаперечним доказом наявності майна боржника за вказаною адресою.

Зважаючи на конституційні та міжнародні гарантії недоторканності житла, колегія суддів доходить висновку, що задоволення даного подання може призвести до порушення прав інших осіб, зокрема, власника будинку.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, оскаржувана ухвала підлягає зміні шляхом викладення її мотивувальної частини у редакції цієї постанови, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комісаренка Антона Володимировича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Фортуна» задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль