ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 635/3935/18

провадження № 22-ц/818/4881/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Височанська селищна рада Харківського району Харківської області,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року в складі судді Токаревої Н.М.,

у с т а н о в и в :

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_4 , треті особи - Височанська селищна рада Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що він є власником 55/100 житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншим співвласником домоволодіння є ОСОБА_5 , з якою укладено договір конкретного користування з уточненням ідеальних часток, посвідчений 21 травня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В., реєстр. № 961. В житловому будинку зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_4 , яка не проживає в указаному житлі з січня 2017 року. Зазначає, що частина житлового будинку, яка йому належить, перебуває у нежитловому стані, оскільки електропостачання та водопостачання відключено з жовтня 2016 року. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

25 січня 2019 року ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції відзив (заяву), в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що вона проживала у спірному житловому будинку з 1982 року по 13 лютого 2017 року та разом з позивачем проводила поточні ремонтні роботи. Вказує, що позивач навмисно створив неможливі умови для її проживання. Крім того, протягом 2014-2016 років ОСОБА_1 здавав житло в оренду, після звільнення житла орендарями за заявою позивача в будинку було відключено світло, газ, воду. Крім того, ОСОБА_1 зламав лічильник, перекрив водопостачання, внаслідок цього вона була вимушена виселитися з будинку.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони припинили спільне проживання в спірному будинку у зв`язку з відсутністю умов для проживання в цьому житлі. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення права користування будинком АДРЕСА_1 відмовлено. Суд зазначив, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що він попередив ОСОБА_4 за три місці про необхідність звільнити житло в порядку, передбаченому частиною третьою статті 168 ЖК України. Оскільки позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, житлове приміщення знаходиться у непридатному для проживання стані, підстави для задоволення позову відсутні.

29 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він з відповідачкою перебував у шлюбі, який розірвано в 2012 році. 19 серпня 1996 року відповідачка була зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 як член його сім`ї. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 продовжувала проживати в цьому житлі, однак з січня 2017 року і по теперішній час в будинку не проживає. Частина будинку, яка знаходиться в його користуванні, перебуває в нежилому стані. При звільненні відповідачкою житлового приміщення протиправних дій щодо неї вчинено не було, що підтверджується листом начальника Харківського відділу поліції ГУ НП в Харківській області від 24 січня 2018 року. При цьому ОСОБА_4 не сплачує комунальних послуг.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржували, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Матеріали справи свідчать, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками у рівних частках житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 26 листопада 1980 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Пилипенко Т.Г. за № 1-3702.

21 травня 2010 року між співвласниками укладено договір конкретного користування з уточненням ідеальних часток, відповідно до умов якого сторони узгодили порядок користування житловим будинком та надвірними будівлями за вказаною адресою та визначили, що ОСОБА_1 належить 55/100 частин спірного домоволодіння, а ОСОБА_5 45/100 частин. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В. за реєстраційним № 961, право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав, що підтверджується Витягом від 03 червня 2010 року № 26303735.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після смерті ОСОБА_5 її частку у праві спільної часткової власності в спірному житловому будинку успадкував її син ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 серпня 2013 року № 8149608, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19 серпня 2013 року № 34882844, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 травня 2019 року № 165578838.

З 06 грудня 1985 року ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2012 року.

ОСОБА_4 з 19 серпня 1986 року зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у будинковій книзі та інформацією Височанської селищної ради Харківського району Харківської області від 22 квітня 2019 року.

Відповідно до Акту депутата Височанської селищної ради Харківського району Харківської області Воропаєвою О.В. від 24 травня 2018 року, складеного за участю сусідів, встановлено, що ОСОБА_4 разом з ОСОБА_1 зареєстрована у будинку, але не проживає за місцем реєстрації, оскільки умови у будинку не придатні для проживання стан є нежитловим, з жовтня 2016 року відключено водопостачання та енергопостачання.

У зв`язку з розірванням шлюбу ОСОБА_4 перестала бути членом сім`ї ОСОБА_1 . Отже відповідачка набула право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом.

В заяві від 25 січня 2019 року ОСОБА_4 вказала, що не проживає в указаному житлі з 13 лютого 2017 року.

Оскільки відповідачка спільним побутом з позивачем не пов`язана, тому її право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (пункт 2 частини 1 статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При поданні позовної заяви ОСОБА_1 сплатив 704 грн. 80 коп. що документально підтверджено оригіналом платіжного доручення (квитанцією) від 08 червня 2018 року № 0.0..1 (а. с. 1).

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 1057 грн. 50 коп., що документально підтверджено оригіналом платіжного доручення (квитанцією) від 28 серпня 2019 року № 0.0..1 (а. с. 110).

На підставі норм статті 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1762 грн. 30 коп.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщення в буд. АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1762 грн. 30 коп. (одна тисяча сімсот шістдесят дві грн. 30 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді А.І.Овсяннікова

О.Ю. Тичкова