КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/8769/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/11953/16-ц

03 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Ларіонової Н.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укртранснафтапродукт» про стягнення сум, що належать при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Укртранснафтапродукт» про стягнення сум, що належать при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12 березня 2015 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта до ДП «Укртранснафтапродукт». 03 серпня 2015 року наказом № 27-К ДП «Укртранснафтапродукт» її було переведено на посаду начальника юридичного відділу. Відповідно до наказу № 16-К від 31 березня 2016 року її було звільнено з посади начальника юридичного відділу ДП «Укртранснафтапродукт».

Вказувала на те, що на момент її звільнення нею було не використано 9 календарних днів щорічної відпустки, а не 6 календарних днів, як зазначено в наказі ДП «Укртранснафтапродукт» від 31 березня 2016 року № 16-К. З огляду на зазначене вважала, що відповідач повинен сплатити їй середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того зазначала, що 04 березня 2016 року вона звернулася до генерального директора ДП «Укртранснафтапродукт» з заявою про виплату їй матеріальної допомоги при вирішенні соціально-побутових питань, на підставі чого було видано наказ № 12-К від 04.03.2016 року, проте зазначений наказ підприємства виконаний не був.

З огляду на зазначене, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки у розмірі 1 075,08 грн., середній заробіток за весь час затримки належних при звільненні сум у розмірі 67 543,97 грн., визнати скасування наказу ДП «Укртранснафтапродукт» від 04.03.2016 року № 12-К «Про виплату матеріальної допомоги» неправомірним та зобов`язати відповідача виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячного заробітку, а саме 10 601,58 грн. (а.с. 99-100).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року позов ОСОБА_1 до ДП «Укртранснафтапродукт» про стягнення сум, що належать при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Укртранснафтапродукт» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки у 3 дні за період роботи з 12.03.2015 року по 31.03.2016 року в розмірі 1 075,08 грн.

В частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, визнання неправомірним скасування наказу ДП «Укртранснафтапродукт» від 04.03.2016 року № 12-К «Про виплату матеріальної допомоги» та зобов`язання виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем в розмірі 10 601,58 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки належних при звільненні сум починаючи з дня звільнення по день ухвалення рішення по справі судом апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому в цій частині воно підлягає скасуванню. Зазначала, що суд першої інстанції помилково застосував положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі позовні вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Враховуючи зазначене, вважала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки належних при звільненні сум починаючи з дня звільнення з 01.04.2016 року по день ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача ДП «Укртранснафтопродукт» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим провести розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 наказом № 07-К від 12.03.2015 року, винесеним ДП «Укртранснафтапродукт», була прийнята на посаду юрисконсульта підприємства.

03.08.2015 р. наказом підприємства № 27-К позивачка ОСОБА_1 переведена на посаду начальника юридичного відділу ДП «Укртранснафтапродукт».

Наказом підприємства № 16-К від 31.03.2016 р. позивачку звільнено з посади начальника юридичного відділу ДП «Укртранснафтапродукт» на підставі ст.36 п.1 КЗпП України за угодою сторін. Одночасно визначено про нарахування та виплату до 01.04.2016 р. компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 12.03.2015 р. по 31.03.2016 р. (6 календарних днів) та інших необхідних розрахунків.

Наказом від 04 березня 2016 року № 12-К вирішено надати начальнику юридичного відділу ДП «Укртранснафтапродукт» ОСОБА_1 , що працює за основним місцем, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Наказом від 31 березня 2016 року № 17-К скасовано наказ ДП «Укртранснафтапродукт» від 04.03.2016 № 12-К «Про надання матеріальної допомоги».

На момент звільнення позивача з роботи ОСОБА_1 строк невикористаної щорічної відпустки за період з 12.03.2015 року по 31.03.2016 року становив 9 днів.

За наказом від 31.03.2016 року № 16-К при звільненні позивачу призначено до виплати компенсацію за невикористану відпустку в 6 днів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з ДП «Укртранснафтапродукт» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки в розмірі 1 075,08 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виплачено позивачці при звільненні компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 12.03.2015 р. по 31.03.2016 р. у 3 дні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання скасування наказу ДП «Укртранснафтапродукт» від 04.03.2016 року № 12-К «Про виплату матеріальної допомоги» неправомірним та зобов`язання відповідача виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячного заробітку, а саме 10 601,58 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач видаючи наказ від 31.03.2016 року № 16-К діяв у спосіб та у межах своїх повноважень відповідно до норм чинного законодавства, на час звільнення ОСОБА_1 матеріальна допомога для вирішення соціально-бутових питань не входила до складу сум, що належали позивачу при звільненні, тому такі позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції сторонами в частині стягнення компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки в розмірі 1 075,08 грн. та відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання скасування наказу ДП «Укртранснафтапродукт» від 04.03.2016 року № 12-К «Про виплату матеріальної допомоги» неправомірним та зобов`язання відповідача виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячного заробітку, а саме 10 601,58 грн. не оскаржується, тому в цій частині рішення суду судом апеляційної інстанції не перевірялося.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трьохмісячний строк звернення до суду з такою вимогою.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на наданих суду та досліджених в судовому засіданні доказах та вимогах матеріального і процесуального закону, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Згідно із положеннями ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713 (далі - Інструкція № 5) суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час (підпункт 2.2.12 пункту 2 Інструкції № 5) і на вказані суми компенсацій, які виплачуються звільненим особам, єдиний внесок не нараховується.

Таким чином, виходячи з наведеного, можна прийти до висновку, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 Кодексу законів про працю України. До того ж, на компенсацію за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок, а тому, такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати.

Під поняттям «належна» слід розуміти така, яка повинна бути виплачена відповідно до умов трудового договору та/або вимог законодавства. Однак оскільки ця сума не відноситься до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП.

За змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати, тоді як ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначає, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, можна прийти до висновку, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовується тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП.

З огляду на вищезазначене, враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з підстав пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з такими вимогами.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково застосував положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі позовні вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду є безпідставними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: