ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3341/17 Номер провадження 22-ц/814/491/19Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л. В. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю.,

секретар Радько О.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідачів - Павлюченка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні ум. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Полтавського районногосуду Полтавської області від 05 грудня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за договором позики, посилаючись на те, що 24 грудня 2013 року він надав відповідачам грошову позику в розмірі 585 400 грн. зі встановленим строком повернення до 24 грудня 2014 року, з приводу чого в момент передачі грошей відповідачами власноручно написано розписку. Однак, на час звернення до суду з позовом відповідачі свої зобов'язання перед ним не виконали, в зв'язку з цим просив стягнути з них солідарно на його користь позику в сумі 585 400 грн.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване ним рішення районного суду - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Вважає, що районний суд помилково прийшов до висновку, що між сторонами не було укладено договору позики, а виникли договірні відносини, які регулюються ст. 901 ЦК України. Дане твердження спростовується наявною у матеріалах справи розпискою написаною власноруч відповідачами.

Окрім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, виходив з того, що факт укладення між сторонами саме договору позики позивачем не доведено, а відтак зобов'язання повернути ці кошти у відповідачів відсутні, що, що на думку заявника, суперечить ст. 1046 УК України.

На апеляційну скаргу ОСОБА_4 представник відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвокат Павлюченко О.О. подав відзив, у якому зазначає, що рішення суду постановлене із дотриманням норм матеріального та процесуального права та з урахуванням усіх наданих доказів. Тому просив рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Вказує, що пояснення позивача щодо передачі коштів його довірителям та написання ними розписок постійно змінюються, а сам факт передачі відповідачам коштів ніяким чином не доведено, окрім того спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що у листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення з них боргу за договором позики в розмірі 585 400 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 грудня 2013 року він надав відповідачам грошову позику у розмірі 585 400 грн. на строк до 24 грудня 2014 року, про що в момент передачі грошей відповідачами власноручно було написано розписку. Вказуючи, що у зазначений строк відповідачі кошти не повернули, - просив стягнути з них борг на його користь.

З письмових пояснень представника позивача, поданих до суду у жовтні 2018 року, слідує, що позивач за специфікою своєї підприємницької діяльності займався торгівлею уживаної сільськогосподарської техніки, яка завозилася в Україну з країн ЄС. Одними з покупців такої техніки було подружжя відповідачів, які після здійснення ремонтних робіт перепродували цю техніку в своїй місцевості. Інколи позивач надавав відповідачам техніку під реалізацію - відповідачі брали техніку, ремонтували її, продавали, а потім розраховува-лись з позивачем, в тому числі через його картковий рахунок.

У серпні 2013 року відповідачі звернулися до ОСОБА_4 з проханням про надання грошової позики під розвиток бізнесу - купівлі приміщення та обладнання в ньому майстерні з ремонту сільськогосподарської техніки для подальшого її перепродажу.

Позивач був зацікавлений в розвитку їхнього бізнесу, тому на початку вересня 2013 року за усною домовленістю передав відповідачам 585 400 грн. з умовою повернення коштів протягом року. Маючи сумніви в поверненні цих коштів, ОСОБА_4 24 грудня 2013 року приїхав за місцем проживання відповідачів, та наполіг на складенні ними розписки в підтвердження укладення договору позики від вересня 2013 року /а. с. 166-168/.

Відповідачі, не визнаючи факт отримання від відповідача у борг вказаної суми коштів, вказували, що 24 грудня 2013 року до їхнього помешкання приїхав ОСОБА_4 з претензіями щодо не передання ними коштів, виручених з продажу сільськогосподарської техніки, яку він їм передавав з метою ремонту та подальшої реалізації.

Оскільки на той час вони не мали на руках підтверджуючих документів про пере-силання йому цих коштів, він запропонував скласти розписку про отримання ними коштів та техніки на суму 585 400 грн., оскільки вважав, що саме на таку суму було передано сільсько-господарської техніки. В розписці не зазначено конкретно, що саме ними отримано: техніку на суму 585 400 грн. чи самі кошти в зазначеній сумі, також не зазначено яка техніка нада-валась, для чого, або з якою метою, не зрозуміло чому встановлена саме така сума, а не інша. Вважають розписку недійсною, оскільки не було фактичного передання коштів або інших речей, а кошти від реалізації техніки позивачу перераховано у повному обсязі та три роки він жодного разу не звертався до них з вимогою отримання коштів або техніки, оскільки між ними фактично відбувся взаєморозрахунок та не було жодних претензій /а. с. 52-54/.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 пояснили обставини підписання ними розписки та підтвердили, що гроші ОСОБА_4 відповідачам не передавав. При цьому свідок ОСОБА_7 зазначив, що між сторонами відбувалась розмова про поставку ОСОБА_4 нової сільськогосподарської техніки.

Долучений позивачем до матеріалів справи та досліджений судом відеозапис написан-ня розписки відповідачами, підтверджує пояснення відповідачів, що кошти ОСОБА_4 24 грудня 2013 року не передавались, доказів передачі грошей позивачем не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позива-чем, пояснення якого щодо обставин та дати передачі коштів змінювались, - так і не надано доказів та чітких пояснень, щодо того, коли ним передавались кошти відповідачам та в якому розмірі. При цьому судом встановлено, що між позивачем та відповідачами тривалий час існували партнерські бізнес-відносини, за умовами яких, позивач надавав відповідачам сільськогосподарську техніку для ремонту та реалізації, за що останні отримували кошти, а потім розраховувались з позивачем. Вказане підтверджується наведеними вище обставинами та, зокрема не заперечується жодною зі сторін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з часу передачі грошей.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

При цьому, у вище вказаній Постанові Верховного Суду України наголошується на тому, що суди, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і, залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

В той же час, з дослідженої судом апеляційної інстанції в судовому засіданні боргової розписки вбачається, що її зміст не містить умов отримання позичальниками в борг грошових коштів, до того ж є не конкретним, оскільки з тексту розписки слідує, що відпо-відачі дійсно взяли цю техніку і суму вказаних ОСОБА_4 у розмірі 585 400 грн. При цьому не зазначено, що перелічене вище вони взяли саме в борг, як і не конкретизовано, яку саме техніку, коли та з якою метою отримали відповідачі. Окрім того, є не зрозумілим і те, чи включає зазначена сума у розмірі 585 400 грн. також вартість зазначеної у розписці техніки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який, даючи належну оцінку борговій розписці, встановлюючи її правову природу, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних доказів на підтвердження існування між сторонами відносин, які виникли саме з договору позики, оскільки вищенаведеною розпискою та матеріалами справи в їх сукупності факт отримання відповідачами коштів саме як позики, - не доведено, а відтак правові підстави, передбачені нормами ст. ст. 1046-1050 ЦК України, для задоволення позову - відсутні.

Враховуючи визначений нормами статті 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, - районний суд, який відповідно до вимог закону позбавлений права виходу за межі позовних вимог, - правомірно відмовив позивачу у задоволенні його позову.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кривчун Т.О.

Кузнєцова О.Ю.