Номер провадження: 22-ц/813/1067/19
Номер справи місцевого суду: 522/9524/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2018 року у складі судді Загороднюка В.І.

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування нежитлового приміщення, загальною площею 129,0 кв.м. (реєстраційний номер майна 21120955), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності за відповідачем на нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 129,0 кв.м., по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 21120955); усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача з нежитлового приміщення, загальною площею 129,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що нежитлове приміщення першого поверху АДРЕСА_3, загальною площею 82,0 кв.м., та нежитлове приміщення першого поверху АДРЕСА_4, загальною площею 51,6 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади міста Одеси. Вказані приміщення знаходились в оренді відповідно до укладеного між Представництвом по управлінню комунальною власністю міської ради та ДП «Одесатурист» договору оренди нежитлового приміщення №111/52 від 17 вересня 2004 року, згідно якого Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 81,8 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 13.10.2016 Департаментом було отримано лист КП «БТІ» ОМР №01-14/3486, з якого вбачалось, що нежитлове приміщення першого поверху АДРЕСА_3, загальною площею 82,0 кв.м., та нежитлове приміщення першого поверху АДРЕСА_4, загальною площею 51,6 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать територіальній громаді м. Одеси тотожні нежитловому приміщенню, загальною площею 129,0 кв.м., яке на праві приватної власності належить відповідачу. З даного листа Департаменту стало відомо, що первинно вказаний об`єкт вибув з власності територіальної громади міста Одеси на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2007 по справі №2-5876/07, за яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської міської ради, визнано за позивачем право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 129,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням були порушені права та законні інтереси територіальної громади м. Одеси, що призвело фактично до втрати нею права власності на належне їй майно, а також порушення конституційних норм. На рішення Приморського суду м. Одеси Департаментом 16.02.2016 була подана апеляційна скарга, але ухвалою від 10.04.2017 Апеляційний суд Одеської області закрив провадження по справі, враховуючи правову позицію, викладену у постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верхового Суду України від 22 лютого 2017 року у справі №6-2054цс16.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2018 року позов задоволено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

11.12.2018 до суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2018 року,в якій просить застосувати позовну давність до позовних вимог, скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справу розглянуто за відсутністю відповідача, не повідомленого належним чином. Згідно відповіді на запит про надання інформації про місце проживання ОСОБА_1 вказана особа зареєстрованою/знятою з реєстрації у м. Одесі та області не значиться, тобто суду було відомо, що за адресою: АДРЕСА_1, позивач відсутній. Суд, замість повідомлення відповідача у пресі, направив судову повістку на адресу, за якою відповідач не перебував, що підтверджується повідомленням від 14.06.2017, яке не було вручене з відміткою «неповна адреса». Повторно повістку про виклик відповідача було направлено за тією ж адресою, але повідомлення не було вручене з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Згідно копії договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30.07.2008, адресою реєстрації та мешкання останньої зазначено АДРЕСА_2 , тобто і позивачу, і суду достеменно була відома адреса проживання та реєстрації відповідача. Суд не мав права проводити заочний розгляд справи, оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Судом не враховано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2007 по справі №2-5876/07, за яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської міської ради, визнано за позивачем право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 129,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Після укладення договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30.07.2008, право власності на спірне майно зареєстроване за ОСОБА_1 відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.07.2008 №19722985. Судом не враховано, що право власності ОСОБА_1 на спірне майно виникло раніше, ніж на підставі рішень виконкому Одеської міськради були видані свідоцтва про право власності на це майно Одеській міськраді. Також, строк позовної давності як для основної вимоги, так і для похідних сплив.

04.04.2019 Департамент комунальної власності Одеської міської радиподав до суду письмові пояснення, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч.3ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь - якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вбачається зі справи, що рішення ухвалене за відсутності сторін, без належного повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи (а.с.53-54,59-60), та за наявності відомостей про відсутність її реєстрації в м.Одесі та Одеській області (а.с.48), без повідомлення відповідача шляхом оголошення у пресі.

Таким чином, обґрунтованими слід вважати доводи апеляційної скарги про не сповіщення сторони про час та місце розгляду справи, що є порушенням норм процесуального права, та безумовною підставою скасування рішення суду.

Допущене судом першої інстанції і порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, виходячи з наступного.

Встановлено, що рішенням виконкому Кагановичевської районної ради депутатів трудящих м.Одеси від 30.09.1948 №263 затверджений список домоволодінь, які належать цій районній раді для реєстрації. Домоволодіння, за адресою АДРЕСА_1 а також його складові: приміщення першого поверху площею 51,6 кв.м., та площею 82 кв.м. увійшли до списку і підлягали реєстрації в Одеській міській інвентаризаційній конторі.

17 вересня 2004 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю міськради (Орендодавець) та Одеським бюро подорожей та екскурсій ДПАТ «Одесатурист» (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №111/52.

Згідно з п.1.1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1 - і поверх, загальною площею 81,8 кв.м.

Згідно до п.1.2 договору строк дії договору оренди до 01.02.2005.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.12.2008 №1392 було затверджено перелік об`єктів нежитлового фонду, що підлягають реєстрації за Одеською міською радою в тому числі, приміщення першого поверху АДРЕСА_4, загальною площею 51,6 кв.м., та приміщення першого поверху АДРЕСА_3, загальною площею 82,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення першого поверху АДРЕСА_4 Серія НОМЕР_1 від 15 січня 2009 року, що видано Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.12.2008 року № 1392, нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 51,6 кв.м, основною площею 40,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відображених у технічному паспорті від 13.10.2008 р., є власністю територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення першого поверху АДРЕСА_3 Серія НОМЕР_2 від 15 січня 2009 року, що видано Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.12.2008 року № 1392, нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 82,0 кв.м, основною площею 67,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відображених у технічному паспорті від 13.10.2008 р., є власністю територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності.

Згідно договору купівлі-продажу від 30.07.2008 р., що ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 129,0 кв.м. Вказане нежитлове приміщення належить Продавцю на підставі Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2007 року, справа № 2-5876/07 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Паничевою Г.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 3071.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 14.12.2016 р. відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-5876/07 за позовною заявою ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності в частині судового рішення по цій справі від 11 червня 2007 року, яким було визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 129,0 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення загальною площею 129,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 , реєстраційний номер майна: 21120955.

Згідно листа КП „БТІ" Одеської міської ради від 26.09.2016 р. № вх. 4848-12/156 на адресу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради вбачається, що нежитлові приміщення першого поверху № 201, загальною площею 82,0 кв.м. та нежитлові приміщення першого поверху АДРЕСА_4, загальною площею 51,6 кв.м., які належать Територіальній громаді міста Одеси, разом тотожні нежитловому приміщенню, загальною площею 129,0 кв.м., яке належить ОСОБА_1 , та розташовані по АДРЕСА_1 . До вказаного листа надані відповідні плани.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до закону об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради або уповноваженого органу, за винятком випадків, передбачених законом, і оскільки рішення про відчуження майна або про припинення права власності не приймалося, то приміщення вибули з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника.

Суд першої інстанції як на підставу задоволення позову також послався на ст. 388 ЦК України, а також на ст.400 ЦК України,та дійшов висновку, що нежитлові приміщення незаконно зареєстровані за ОСОБА_1 , тому підлягає скасуванню запис про державну реєстрацію права власності.

Разом із тим, статтею 388 ЦК України передбачено право власника витребувати майно від добросовісного набувача у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Згідно статті 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Оскільки одна і та сама особа не може бути одночасно і добросовісним, і недобросовісним набувачем, то задоволення вимог з двох підстав разом неможливо. Суд першої інстанції зі статусом ОСОБА_1 у справі не визначився.

Відповідно до ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведено факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Встановлено, що нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 набуте попереднім набувачем ОСОБА_2 на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2007 у справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлові приміщення, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2017 апеляційне провадження закрито, на час вирішення цієї справи рішення не скасоване, тобто набрало законної сили.

Зміст рішення суду свідчить про те, що представник Одеської міської ради брав участь у справі.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участь у справі можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено про їхні права, свободи чи інтереси.

Частиною другою статті 328 ЦК України встановлена презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, слід доказувати, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Отже, правовою підставою переходу права власності від територіальної громади до фізичної особи стало рішення суду, яке не скасоване, і піддання його сумніву не допускається, а отже, не відпала правова підстава набуття у власність майна набувача ОСОБА_2 , ознаки вибуття майна поза волею його попереднього власника Одеської міської ради відсутні.

ОСОБА_1 стала власником майна на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу майна, який не визнаний недійсним, добросовісність набувача презюмується, відтак на час витребування майна володіє ним на правовій підставі.

Суд першої інстанції зазначені обставини залишив поза увагою, не визначився із змістом виниклих правовідносин, допустив неправильне застосування норм ст.ст.388,400 ЦК України, порушив право особи на захист майна, передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколугарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Таким чином, рішення суду ухвалене не лише всупереч нормам матеріального права, але й без надання оцінки втручання держави у право власності за критеріями законності, переслідування громадських, публічних інтересів, пропорційності втручання поставленій меті.

Судом скасовано державну реєстрацію права власності на майно, фактично без наведення обґрунтування правових підстав, незважаючи на те, що остання здійснена у відповідності до вимог закону комунальним органом міської ради на підставі не скасованого та невизнаного недійсним договору купівлі - продажу.

Судом задоволено вимоги про виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення, яке не може бути місцем проживання.

Зважаючи на викладене, рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, тому підлягає скасуванню, із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з огляду на мотиви та підстави, викладені вище.

При цьому не можуть бути підставою для задоволення позову доводи про те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження спірного приміщення та рішень щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України не приймалось, і відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, оскільки встановлено, що спірні приміщення з комунальної власності територіальної громади міста Одеси перешли у власність іншої особи на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, є підставою виникнення права власності, то в силу вимог закону та принципу правової визначеності не може бути проігноровано.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2018 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування нежитлового приміщення, площею 129 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: