Справа № 426/9928/19
Провадження № 22-ц/810/810/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідач Преображенська сільська рада Сватівського району Луганської області, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 04 вересня 2019 року, постановлену Сватівським районним судом у складі: судді Река А.С. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Преображенської сільської ради Сватівського району Луганської області про визнання права власності на погріб за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись з позовом до Преображенської сільської ради Сватівського району Луганської області про визнання права власності на погріб за набувальною давністю, мотивуючи тим, що позивачка ОСОБА_1 14 вересня 1991 року разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу був посвідчений 14.09.1991 року відповідачем та зареєстрований в Сватівському РБТІ 16.09.1991 року, реєстр № 275/1, але в ньому не вказаний погріб, яким вони користувались ще до придбання житлового будинку у власність, проживаючи з 02.03.1981 року за вищевказаною адресою, та користуються ним по теперішній час.

Позивачі тривалий час володіють погребом, не будучи власником цього майна, без правильно оформлених документів на володіння. Сам погріб із часом покращився за рахунок праці позивачів, які не можуть повністю реалізувати право як власників погреба, тому просили суд, посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 344 ЦК України, визнати право приватної власності в рівних частках на погріб літ. «пг», загальною площею 10,8 кв.м, інвентаризаційною вартістю погребу станом на 19.08.2019 року 2114,86 грн, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з підстав набувальної давності відповідно до встановленого законом порядку користування цим погребом з 02.03.1981 року. Вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 23 серпня 2019 року позовну заяву залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а саме: не зазначено щодо наявності у позивачів або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи; відсутні будь-які посилання на докази щодо оспорення або невизнання права власності позивачів на об`єкт нерухомого майна та неможливість реалізувати своє право власності позасудовим шляхом; відсутній обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, а ціна позову на рівні інвентаризаційної вартості майна не відповідає вимогам законодавства в сфері оцінки нерухомості.

Надано позивачам 10-ти денний строк для усунення вказаних недоліків.

У визначений судом строк позивачі надали до суду уточнену позовну заяву з доданими доказами в обґрунтування ціни позову та попереднім розрахунком суми судових витрат.

Ухвалою суду від 04 вересня 2019 року позову заяву Нижников повернуто позивачам як неподану на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, оскільки позивачами вимоги суду згідно ухвали про залишення заяви без руху були виконані не в повному обсязі, а саме: не зазначено щодо наявності у позивачів або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; не вказані будь-які посилання на докази щодо оспорення або невизнання права власності позивачів на об`єкт нерухомого майна та неможливість реалізувати своє право власності позасудовим шляхом у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (зі змінами).

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вважають, що вказана ухвала незаконна та просять ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на погріб за набувальною давністю, суд першої інстанції керувався частиною 3 статті 185 ЦПК України, у зв`язку з тим, що позивачами не в повному обсязі були усунені недоліки, зазначені в ухвалі суду від 23.08.2019 року.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ст. 1, 3 ЦК України, ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позовна заява не може бути визнана неподаною та повернута позивачу з підстав ненадання ним доказів. Питання про доведеність порушеного права та інтересів вирішується за результатами розгляду справи по суті.

В статті 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є, зокрема, остаточне визначення предмету спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Також згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі, має роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання.

Колегія суддів також вважає немотивованим висновок суду, що позивачам необхідно зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, як підставу для повернення заяви позивачам, оскільки неподання позивачами такого розрахунку згідно з ч. 2 ст. 133 ЦПК України має наслідком лише відмову у відшкодуванні відповідних судових витрат за винятком суми сплаченого судового збору, а тому не перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Хоча усі наявні у позивача докази мають бути подані разом з позовною заявою (ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України), проте, дане питання може бути вирішено в межах підготовчого судового засідання.

Ненадання позивачами відповідних доказів, в даному випадку тих, на які посилається суд, не може бути безумовною підставою для залишення позовної заяви без руху, а згодом і її повернення позивачам, оскільки останні звернулися до суду за захистом своїх прав та надали відповідні докази, які вважали за потрібне для підтвердження своїх вимог.

Тому слушними є доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку судом вирішено питання, які мають вирішуватися під час розгляду позовної заяви по суті в судовому засіданні у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, а не під час вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).

Тому апеляційний суд враховує необхідність забезпечення права позивачів на доступ до правосуддя, встановлене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

До того, застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 185 ЦПК України про повернення позивачу заяви, може мати місце лише у разі неусунення її недоліків, а не у разі усунення їх не в повному обсязі, як зазначив суд.

Оскільки питання про можливість відкриття провадження у справі вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали та порушення прав позивача на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання про призначення справи до розгляду, яке ставиться скаржником в апеляційній скарзі, не може бути вирішено апеляційним судом в силу своїх процесуальних повноважень.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 04 вересня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 31 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді: