Справа № 453/1377/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/2540/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
Провадження №22-ц/811/2537/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

з участю: сторін по справі та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2018 року та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на додаткове рішення цього ж суду від 16 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні будинком,-

ВСТАНОВИВ:

27.10.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовною заявою, в якій просить визнати житловий будинок, що в АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, визнати за нею Ѕ частину права власності на будинок та зобов»язати відповідача не чинити перешкод їй та синові у користуванні даним будинком. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2, який було зареєстровано 17.11.2007 року. Рішенням Сколівського районного суду від 02.12.2016 року шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_5. Вона разом з дитиною зареєстровані та проживали у будинку за адресою АДРЕСА_1. Відповідач разом зі своєю мамою чинять їй перешкоди у користуванні будинком, спочатку він розібрав сходи, які вели на другий поверх будинку, а вхід забив дошками і вона змушена була проживати на кухні, а згодом змінив замок на вхідних дверях і вона з дитиною змушена проживати у сусідів. Право власності на вищезгаданий будинок у 2010 році зареєстровано за відповідачем під час їх спільного проживання з відповідачем. Вважає що вона має право на визнання частки у житлі, що є об»єктом права спільної сумісної власності.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково.

Визнано житловий будинок позначений в технічному паспорті під літ. «А-2» загальною площею 56.3 кв.м., житловою площею 8.0 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами окрім надбудови під літ. «а3» та сараю під літ. «Д», що за адресою АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_2вича та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку позначеного в технічному паспорті під літ. «А-2» загальною площею 56.3 кв.м., житловою площею 8.0 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, окрім надбудови під літ. «а3» та сараю під літ. «Д», що в АДРЕСА_1 як спільне майно подружжя.

У решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням суду від 16 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 6703 (шість тисяч сімсот три) грн. 91 коп. сплаченого судового збору.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржив відповідач. В апеляційній скарзі на рішення зазначає, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що він є одноосібним власником будинку та позивач не має до нього жодного відношення, оскільки перший поверх будинку був збудований до одруження та з часу одруження жодні будівельні роботи до 2014 року не проводились. Надбудова другого поверху проведена самочинно після розірвання шлюбу та не підлягає поділу. Стверджує, що висновок суду про відсутність доказів про завершення будинку у 2007 році є помилковим , оскільки суд не взяв до уваги, що в технічному паспорті зазначено, що будинок А-1 побудований у 2007 році. Крім цього, суд відхилив клопотання про долучення до матеріалів справи довідки № 953 від 24.05.2017 року видану Виконкомом Волосянківської сільської ради в якій вказано, що житловий будинок та господарські споруди побудовано у 2006 -2007 роках. Крім цього, суд не надав належної оцінки довідці Сколівського РВ ГУДС НС у Львівській області від 18.06.2018 року про те, що 14.06.2018 року у будинку виникла пожежа, в результаті якої знищено житловий будинок та речі домашнього вжитку. Суд не взяв до уваги висновок Верховного суду України викладений у постановах від 05 квітня 2017 року у справі №6-399цс17 та від 11 березня 2015 року в справі №6-211/цс14, а також правову позицію висловлену у справі №6-612/15 та не з'ясував походження коштів за які було збудовано будинок, не взяв до уваги технічної документації, де зазначено, що будинок збудований до укладення шлюбу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення зазначає, що самочинне будівництво не може бути предметом поділу, а тому при визначенні судового збору слід виходити з суми 393962 грн. Зважаючи на те, що судом відмовлено у задоволенні немайнових вимог, то судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача становить 1969,81 грн. Просить додаткове рішення скасувати та вирішити судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України не надано.

Відповідно до ст.367 ч.1 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, суд апеляційної інстанції дійшов висновку , що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 17.11.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 02.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від спільного подружнього життя народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач по справі, її син, відповідач зареєстровані у новозбудованому житловому будинку по місцю проживання у АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу позивачу створені перешкоди для проживання з дитиною у спірному будинку, внаслідок чого змушена проживати у сусідів. Вважає, що оскільки житловий будинок будувався ними в час шлюбу за спільні кошти, зданий в експлуатацію у 2010 році, відтак такий є спільною сумісною власністю, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину цього будинку.

Із рішення №143 від 14.08.2006 року Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області вбачається, що таким затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в с.Ялинкувате. Надано дозвіл ОСОБА_2 на складання проекту забудови та проекту відведення земельної ділянки площею 0,065 га для будівництва індивідуального житлового будинку в с.Ялинкувате.

17.08.2006 року ОСОБА_2 затверджено проект забудови на підставі вищезгаданого рішення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не довід суду належними та допустимими доказами, що будівництво житлового будинку було завершене у 2007 році, тобто до одруження.

Із рішення №61 виконавчого комітету Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області від 20.10.2009 року вбачається, що новозбудованому житловому будинку в АДРЕСА_1 та такий належить ОСОБА_2. (а.с.148).

Рішенням №50 від 06 липня 2010 року Волосянківської сільської ради Львівської області надано дозвіл на оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с.160).

17.08.2010 року відповідачу ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 161).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.10.2016 року встановлено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 17.08.2010 року. ( а.с.35-36).

За приписами статті 331 ч.2 Цивільного кодексу України (далі ЦК) право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 331 ЦК зазначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна).

Враховуючи те, що житловий будинок був зареєстрований 17.08.2010 року як новостворений, сторони у цей період часу перебували у шлюбі з 2007 року, свою фізичною участю та коштами брали участь у його будівництві, відтак такий є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст.372 ч.2 ЦК у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Аналогічні положення закріплені у статті 70 Сімейного кодексу України (далі СК) відповідно до якої у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч.1,2 с.69, ч.1 ст.71 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Поділ майна здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Суд не погоджується із доводами апеляційної скарги в частині, що станом на 2007 рік (до одруження) будинок був збудований. Згідно пояснень позивача ОСОБА_2 після одруження вона з чоловіком проживали у житловому будинку матері відповідача, там народився їхній син, а в цей час поступово будували спірний будинок, чого відповідач не заперечив. Відповідач ОСОБА_2 не мав постійного місця роботи, позивач працювала фельдшером, однак факт побудови будинку має місце, незважаючи на низький заробіток позивача та відсутність роботи у відповідача. За поясненнями сторін у будівництво будинку були вкладені кошти подаровані на весіллі та допомога батьків. Із довідок сільської ради встановлено, що сторони по справі зареєстровані у спірному житловому будинку. Той факт, що будинок побудований у 2007 році, тобто до одруження, відповідачем не доведено, сам факт зведення будинку не є будинком, а будівельними матеріалами та процент готовності такого відповідачем відповідно до вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України не доведено.

Надана суду довідка Сколівського районного відділу ГУ ДСНС України у Л/о № 24/483 від 18.06.2018 року про те, що 14.06.2018 року виникла пожежа у житловому будинку АДРЕСА_1 та знищено вогнем житловий будинок та речі домашнього вжитку судом не приймається до уваги, оскільки з пояснень сторін пожежею знищено дах будинку, деякі речі, однак такий підлягає відновленню та має своє призначення житлового будинку. Позивач погоджується проживати з дитиною у цьому будинку та поступово відновлювати його, оскільки іншого житла немає.

З приводу апеляційної скарги на додаткове рішення, суд виходив із сум вартості спірного майна, проведеної оплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Згідно з ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та його представника залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 20 березня 2019 року.

Головуючий Ю. Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк