Постанова

Іменем України

06 червня 2019 року

м. Київ

справа № 758/708/16-ц

провадження № 61-23095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова В. В. (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1757-0201018/ФКВ-08, згідно якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 15 207 доларів США на строк з 27 серпня 2008 року до 26 серпня

2015 року під 11% річних за весь час фактичного користування вказаними коштами. 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк». ТОВ «Український промисловий банк» свої зобов`язання за кредитним договором від 27 серпня 2008 року

№ 1757-0201018/ФКВ-08 виконав належним чином, а відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість за вказаним договором у розмірі 96 363,30 грн, з яких:

52 671,33 грн заборгованість за кредитом; 10 385,06 грн заборгованість за відсотками; 6 905,71 грн комісія; 24 945,44 грн пеня; 1 138,69 грн сума за ставкою 3% від простроченого тіла кредиту; 317,07 грн сума за ставкою 3% від прострочених доходів за кредитом.

У зв`язку з викладеним Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 96 363,30 грн.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року, не виходячи до нарадчої кімнати, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Національний банк України.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 травня

2017 року, позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 96 363,30 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь Банку з відповідача.

У червні 2017 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення при неповному з`ясуванні всіх обставин справи. Вважає, що позивачем не доведено факт відступлення права вимоги за кредитним договором, ним не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі їй кредитних коштів, а сам розрахунок заборгованості має суперечливий характер. На її думку, Банк не надав до суду доказів, які б підтверджували законність його прав, зокрема кредитором не було підтверджено жодним документом суму нарахованої заборгованості, тому суди не мали законних підстав задовольняти позовні вимоги Банку. Кредитний договір містить умови, які є несправедливими у силу статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «Дельта Банк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких вказано, що доводи відповідача у справі щодо незаконності оскаржуваних судових рішень є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим просило залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 27 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№ 1757-0201018/ФКВ-08 (а. с. 7-15 том 1).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.5. Кредитного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 15 207,00 доларів США з розрахунку 11,00 % річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк з 27 серпня 2008 року до 26 серпня 2015 року.

ТОВ «Український промисловий банк» умови вказаного кредитного договору виконало належним чином, а саме надало відповідачу кредитні кошти.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк» (а. с. 20-32 том 1).

Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку»

(а. с. 35 том 1).

Станом на 23 грудня 2015 року через неналежне виконання своїх зобовязань за кредитним договором у ОСОБА_1 утворилась кредитна заборгованість у розмірі 96 363,30 грн, з яких: 52 671,33 грн заборгованість за тілом кредиту; 10 385,06 грн - заборгованість за відсотками; 6 905,71 грн - комісія;

24 945,44 грн - пеня; 1 138,69 грн - сума за ставкою 3% від простроченого тіла кредиту; 317,07 грн - сума за ставкою 3% від прострочених доходів за кредитом (а. с. 18-19 том 1).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Першою та третьою частинами статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1. договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

На підставі договору відступлення прав вимоги від 30 червня 2010 року право кредитора за спірним кредитним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк» , зокрема, право вимоги виконання боржником зобов`язань за кредитним договором у розмірі 96 363,30 грн.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що пункт 1.7 кредитного договору про сплату комісії суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказаної редакції регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Суди встановили, що 07 серпня 2008 року відповідач отримала лист-повідомлення про умови та орієнтовну сукупну вартість кредиту по банківському продукту СБП-130-07 «Авто в кредит» в КРУ ТОВ «Укрпромбанк», а сам кредитний договір містить піпдпункт 2.10., яким встановлено порядок нарахування комісії за управління кредитом, а в підпункті 1.7 встановлено розмір цієї комісії.

У підпункті 7.1. кредитного договору зазначено, що шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банку та отримавши копії відповідного листа-повідомлення про умови кредитування банку, за якими надається цей кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього договору, всі умови цього договору йому зрозумілі повністю, і він з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобов`язується їх дотримуватись та виконувати.

Отже умови кредитного договору були доведені відповідачу у письмовому вигляді та містяться у тексті самого договору, вона з ними була ознайомлена та погодилася, про що свідчить її підпис. З часу укладення кредитного договору, тобто з 2008 року, позичальник здійснювала погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що вона була ознайомлена з умовами договору та погоджувалася з ними.

Проте, починаючи з 2008 року ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним з цих підстав не зверталася.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що сторонами у момент укладення вказаного кредитного договору було дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов, кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у касаційні скарзі доводи є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким апеляційним судом надана належна оцінка.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

А. А. Калараш

С. П. Штелик