Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.07.2019 Справа №607/4797/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю., представника позивача - адвоката Ванкевича Андрія Віталійовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міського бюро технічної інвентаризації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання розпорядження незаконним в частині приватизації квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 пред`явив у суд позов до Міського бюро технічної інвентаризації (далі МБТІ), треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання незаконним розпорядження МБТІ від 09 січня 2004 року за № 36878 про передачу в приватну спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним свідоцтва про право власності на житло, видане МБТІ за № 37141 від 09 січня 2004 року, яке посвідчує, що вказана квартира належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що на момент приватизації вказаного житла він не проживав у вказаній квартирі. Це підтверджується відміткою у паспорті громадянина України, де зазначено, що він, з 2003 по 2005 рік був зареєстрований у АДРЕСА_2 . Заяву на приватизацію квартири замість нього була підписана його матір`ю - ОСОБА_3 , котра і займалась оформленням документів. Його згоди на таку приватизацію ніхто не питав. Таким чином на момент приватизації, його волевиявлення на такі дії було відсутнє. Ці обставини позбавляють позивача можливості реалізувати своє право на приватизацію житла у майбутньому.

Представник відповідача повторно у судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу. Про причини неявки суду не повідомив. Відзиву не подав. За даних обставин наявні усі підстави, визначені частиною 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), для ухвалення заочного рішення у справі, керуючись частиною 4 ст. 223 ЦПК України.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились. Кожен із них подав заяву про розгляд справи його відсутності.

Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано:

-свідоцтво про право власності на житло, видане 09 січня 2004 року МБТІ, з якого вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 45,7 м2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Квартира приватизована згідно і Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Це свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 09 січня 2004 року № 36878; (а.с. 5)

-копію паспорта громадянина України - ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 05 лютого 1998 року Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області, 03 жовтня 2003 року, згідно з яким він був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 і знятий з реєстрації 07 грудня 2005 року; (а.с. 7)

-копію паспортна громадянина України - ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , виданого 24 липня 1997 року Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області, відповідно до якого вона зареєстрована по АДРЕСА_1 05 березня 1974 року; (а.с. 8)

-копію паспорта громадянина України - ОСОБА_2 , серії НОМЕР_3 , виданого Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області 28 квітня 1999 року, з якого вбачається, що він знятий з реєстрації місця проживання 17 липня 2012 року. При цьому немає копій тих сторінок паспорта де зазначено за якою адресою він був зареєстрований та коли; (а.с. 9)

-копію рішення третьої сесії шостого скликання Тернопільської міської ради № 6/3/8 від 23 грудня 2010 року, відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тернополі перейменована на ІНФОРМАЦІЯ_1 ; (а.с. 10)

Перелік зазначених вище доказів є виключним. Будь-яких інших матеріалів, які містили б інформацію про предмет доказування суду не надано.

На підставі зазначених доказів судом встановлено наступні обставини.

Квартира АДРЕСА_1 , площею 45,7 м2 (далі також може вживатись як Квартира) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Спірна квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво про право власності на неї видано згідно з розпорядженням (наказом) від 09 січня 2004 року № 36878.

На момент приватизації у ній була зареєстрована ОСОБА_3 , оскільки поставлена на реєстраційний облік 05 березня 1974 року і перебувала там безперервно аж до моменту перейменування вулиці ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тернополі на ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 2010 року.

Позивач же на момент приватизації в Квартира був зареєстрований у АДРЕСА_2 .

Надавши правову оцінку цим обставинам справи суд звертає увагу на таке.

Частинами 1, 2, 3 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

19 червня 1992 року Верховною Радою України було прийнято Закон

України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII (далі Закон № 2482-XII), який визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 1 Закону № 2482-XII - приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. (пункт 1 ст. 2 Закону № 2482-XII)

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2482-XII приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Як установлено пунктами 1, 2, 3 ст. 8 Закону № 2482-XII - приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Таким чином законом визначено, що передача квартири, котрі підлягають приватизації, здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі. При цьому законодавець не пов`язує таке проживання з обов`язковим перебуванням на реєстраційному обліку і не встановлює заборони приватизувати помешкання особою, яка зареєстрована за іншою адресою. Більше того допускається приватизація особами, які тимчасово відсутні у квартирі, яка є об`єктом приватизації, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Таким чином до об`єкту доказування у даній справі входить не лише те, де був позивач зареєстрований на момент приватизації, а й те, де він фактично проживав. Чи зберігалось за ним право на житло у Квартирі, чи давав він письмову згоду на її приватизацію.

Обов`язок доведення цих обставин, відповідно до ЦПК України покладений на позивача.

Частиною 3 ст. 12 та частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Одним із фундаментальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, і полягає вона у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом.

Винятки за яких суд може втрутитись у доказування та збирати докази з власної ініціативи обмежені законом і виникають лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. (частина 2 ст. 13 ЦПК України)

Такі обставини у даній справі відсутні. Позивач користується професійною правничою допомогою адвоката, що приводить суд до переконання, що з вимогами закону він ознайомлений.

У всіх інших випадках учасник процесу, відповідно до частини 3 ст. 13 ЦПК України, вільний у розпорядженні своїм правом доводити перед судом підставність своїх вимог шляхом надання відповідних доказів.

В разі, якщо у такого учасника виникають труднощі з подачею доказів, він може порушити перед судом питання про їх витребування.

У даній справі позивач вказаних вимог закону не виконав, і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із цим, відповідно до частини 4 ст. 12 ЦПК України.

Ним не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Так, висуваючи вимогу про визнання незаконним розпорядження МБТІ від 09 січня 2004 року за № 36878позивач не надає його.

Також він не надав матеріалів на підставі яких була проведена приватизація Квартири та не клопотав про їх витребування, у разі якщо в нього існували труднощі з їх подачею.

Не надано позивачем й доказів того, що з 03 жовтня 2003 року до 07 грудня 2005 року він не лише був зареєстрований на АДРЕСА_2 , а й фактично там проживав.

Водночас відсутні докази того, що ОСОБА_1 , на момент приватизації не проживав у спірній квартирі без реєстрації.

І найголовніше, доводи ОСОБА_1 про те, що заява на приватизацію Квартири була підписана не ним, а його матір`ю не підтверджені жодним доказом, а тому судом до уваги братись не можуть.

Самої заяви позивач не надав та не клопотав про її витребування, якщо для цього були об`єктивні підстави.

З огляду на викладене, твердження позивача про те, що його волевиявлення на приватизацію Квартири було відсутнє суд вважає недоведеним та відкидає.

Окрему увагу слід приділити особі відповідача у справі.

Згідно з процитованою вище статтею 13 ЦПК України, право визначення відповідача у спорі належить позивачу.

Установлення обґрунтованості позову, та порушення прав позивача саме тим відповідачем на якого він вказує - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 607/6092/18 (провадження № 14-483цс18), від 06 лютого 2019 року у справі № 607/6079/18 (провадження № 14-485цс18) та від 13 березня 2019 року у справі № 607/7618/18 (провадження № 14-590цс18).

В результаті судового розгляду та з наданих суду доказів не встановлено факту порушення прав позивача саме МБТІ.

Вказаний орган видав спірні розпорядження та свідоцтво, однак мотивуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що підставою для такої видачі стали дії третьої особи - матері позивача, котра всупереч його волі та без його відому, заповнила та подала до МБТІ заяву про приватизацію Квартири і на даний момент являється співвласником цього майна.

Таким чином з мотивів позову випливає, що навіть якщо припустити факт порушення прав позивача, то до нього причетні і інші особи, котрі відповідачами у справі не значаться.

При цьому слід зазначити, що відповідно до статті 51 ЦПК України, заміна відповідача у справи, чи залучення співвідповідача допускається виключно за клопотанням позивача.

Такого клопотання позивач не заявляв.

На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку про те , що у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю.

Керуючись статтями 12, 13, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Міського бюро технічної інвентаризації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання розпорядження незаконним в частині приватизації квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 10 липня 2019 року.

Реквізити сторін:

Позивач ОСОБА_1 - місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_4 .

Відповідач Міське бюро технічної інвентаризації - місцезнаходження: вул. м. Тернопіль, бульвар Шевченка, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14028717.

Треті особи :

- ОСОБА_2 -місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_5 ;

- ОСОБА_3 - місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_6 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка