Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 495/271/18

провадження № 61-47894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області, про відібрання малолітніх дітей.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2012 року, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року розірвано.

Сторони від шлюбу мають малолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Позивач вказує, що ОСОБА_2 у 2015 році залишила сім'ю, покинула двох неповнолітніх дітей та переїхала до будинку своїх батьків, за адресою: АДРЕСА_1. Діти залишились проживати з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 із батьком ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що 24 лютого 2017 року ОСОБА_2 разом зі своїми батьками силоміць (при цьому нанесли тілесні ушкодження матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 (за цим фактом Білгород-Дністровським відділення поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області розпочато кримінальне провадження за частиною першою статті 125 КК України) забрали дітей та вивезли їх до с. Старокозаче, де проживає мати, та вчиняють перешкоди батькові щодо його спілкування зі своїми дітьми.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просив негайно відібрати малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, від матері - ОСОБА_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, та повернути малолітніх дітей за визначеним попереднім місцем проживання, а саме до батька - ОСОБА_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року (у складі судді Мишка В. В.) позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено відібрати малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, від матері - ОСОБА_2., яка проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалено повернути малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за визначеним попереднім місцем проживання, а саме до батька - ОСОБА_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією як органом опіки та піклування під час здійснення перевірки та розгляду питання про визначення місця проживання малолітніх дітей, за наслідками яких надано висновок 03 квітня 2017 року, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком ОСОБА_1 Мирним шляхом сторони не можуть домовитись про повернення малолітніх дітей за визначеним місцем проживання, а саме з батьком.

Отже, враховуючи, що батько має належні житлово-побутові умови для забезпечення дітей усім необхідним для їх розвитку, має стабільний дохід, має можливість утримувати малолітніх дітей матеріально, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, створює належні умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання та виховання дітей, і що таке відповідатиме інтересам дітей, сприятиме належним умовам їх проживання. Місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення малолітніх дітей за визначеним попереднім місцем проживання, а саме до батька - ОСОБА_1

Крім того, суд врахував, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року визначено місце проживання малолітніх дітей із батьком, проте діти перебувають у матері, яка не повертає їх батьку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 03 квітня 2017 року стосується визначення місця проживання дітей, який врахований судом при ухваленні рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року про встановлення місця проживання дітей та відповідно до якого органом опіки та піклування не встановлювалась небезпека життю та здоров'ю і моральному вихованню дітей.

Апеляційний суд виходив з того, що позивач не довів факту ухилення ОСОБА_6 від виконання батьківських обов'язків, створення умов, що становлять загрозу життю дітей, їх здоров'ю чи моральному вихованню, при цьому зауважив, що обґрунтовуючи позов, позивач зазначав, що незважаючи на наведене судове рішення, відповідач продовжує утримувати у себе дітей, обмежуючи його, як батька у спілкуванні з дітьми.

За наведених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що фактично підставами пред'явленого позову позивач визначив факт невиконання ухваленого рішення суду про визначення місця проживання дітей, що набрало законної сили та підлягало примусовому виконанню.

А отже, апеляційний суд визнав безпідставними висновки суду першої інстанції, що невиконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року матір'ю малолітніх дітей ОСОБА_6 є підставою для їх відібрання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення апеляційним судом не було враховано наявність небезпеки життю та здоров'ю дітей під час проживання з матір'ю. Проживання малолітніх дітей з матір'ю ОСОБА_6 розпочалося з її неправомірних дій, коли вона з іншими родичами незаконно увійшли у будинок матері позивача, де разом з ним проживають діти та насильно відібрали дітей, виривали їх з рук та на очах дітей заподіяли матері позивача середньої тяжкості тілесні ушкодження. Зазначив, що таким чином, відповідач разом із своїми родичами створювала реальну небезпеку життю дітей.

Зазначені обставини підтверджуються вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2017 року у справі стосовно ОСОБА_7 (батька відповідача), раніше судимого, обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 128 КК України, а саме: заподіяння необережного тілесного ушкодження середньої тяжкості. З описової частини вироку, зокрема за показаннями потерпілої ОСОБА_5 (матері позивача), вбачається, що протягом певного часу між ОСОБА_5 та обвинуваченим існують неприязні відносини щодо того, що її син - ОСОБА_1 та донька обвинуваченого - ОСОБА_6 знаходяться на стадії розлучення і між ними існує спір щодо встановлення місця проживання дітей. До 24 лютого 2017 року малолітні діти її сина знаходилися за місцем її (бабусі) проживання. 24 лютого 2017 року дружина та донька обвинуваченого, протиправно забрали дітей. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 (батько відповідача) наніс ОСОБА_5 (матері позивача) тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Цим вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 128 КК України, і на підставі санкції цієї статті призначено йому покарання у виді 240 годин громадських робіт, проте апеляційний суд на це безпідставно уваги не звернув.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2012 року, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року розірвано. Після розірвання шлюбу відновлено ОСОБА_6 дошлюбне прізвище «ОСОБА_2».

Сторони від шлюбу мають малолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; доньок - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Цим рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинились з листопада 2016 року.

Установлено, що з 2015 року ОСОБА_2 переїхала до будинку своїх батьків. Отже, син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишились проживати з ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_6 року народилась донька ОСОБА_8.

24 лютого 2017 року ОСОБА_2 разом зі своїми батьками протиправно (при цьому нанесли тілесні ушкодження матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5) забрали дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та відвезли їх до будинку батьків відповідача, в подальшому вчиняють перешкоди батькові щодо його спілкування з дітьми.

За цим фактом Білгород-Дністровським відділенням поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області розпочато кримінальне провадження за частиною першою статті 125 КК України.

Відповідно до висновку від 03 квітня 2017 рокуОргану опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до акта обстеження служби у справах дітей та Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 30 березня 2017 року, ОСОБА_6 та її неповнолітні донька і син проживають у будинку своїх батьків ОСОБА_9 (на пенсії, працює) і ОСОБА_7 (на пенсії), де також проживають її рідні брати. Згідно з характеристикою Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 22 лютого 2017 року брати відповідача - ОСОБА_10, ОСОБА_10 на території сільської ради виявили себе з негативної сторони, схильні до скоєння злочину та перебувають на профілактичному обліку за вчинення правопорушення. Житлова площа будинку, де мешкають вищевказані особи, становить приблизно 30 кв. м. ОСОБА_2 разом з дітьми займає кімнату не більше 5 кв. м. Належних умов не створено, двоє старших дітей сплять разом на одному ліжку, мати з новонародженою дитиною разом на іншому. Також немає шафи для дитячого одягу, немає місця для розваг. Санітарно-гігієнічний стан житлового приміщення задовільний: чисто, прибрано, в кімнатах охайно. Однак в приміщенні кухні немає вікна та вентиляції, внаслідок чого стеля та стіни вкриті пліснявою. Необхідно провести негайний ремонт. В наявності всі комунальні послуги, побутова техніка та інші речі побуту.

Згідно з протоколом служби у справах дітей районної державної адміністрації Білгород-Дністровського району Одеської області від 30 березня 2017 року вбачається, що внаслідок сварок на побутовому рівні ОСОБА_6, 11 серпня 2016 року залишила чоловіка з дітьми та переїхала жити до своїх батьків в с. Старокозаче. До кінця серпня 2016 року їздила до с. Козацьке працювати у продуктовому магазині. За час проживання окремо чоловік надав їй допомогу у розмірі 6 000 грн. Відсутність достатньої кількості дитячого одягу пояснила тим, що речі залишились у с. Козацькому. На запитання, чому діти не відвідують дошкільний заклад, пояснила небажанням останніх ходити до дитячого садка. Матері було вказано, що відповідно до пункту першого статті 4 Закону України «Про дошкільну освіту» дошкільна освіта є обов'язковою первинною складовою частиною системи безперервної освіти в Україні.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання малолітніх дітей задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із батьком ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1

Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись з цим позовом до суду, позивач зазначає, що мирним шляхом сторони не можуть домовитись про повернення малолітніх дітей за визначеним судом місцем проживання дітей, а саме, за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров'я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Згідно з частиною другою статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов'язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежений, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що не встановлені виключні обставини для відібрання малолітніх дітей у матері. Разом з тим суд апеляційної інстанції, не звернув уваги на зазначені батьком дітей обставини, докази на підтвердження яких містяться в матеріалах справи, зокрема, що існують обставини, які свідчать про загрозу здійснення протиправних дій стосовно дітей з боку близького оточення матері, якщо вони залишаться проживати з матір'ю та її сім'єю. Їх поведінка є небезпечною для формування негативних звичок у дітей та їх правильного морального виховання.

Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2017 року ОСОБА_7 (батька відповідача) визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 128 КК України, і на підставі санкцій цієї статті призначено йому покарання у вигляді 240 годин громадських робіт. Стягнуто з засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_5 компенсацію майнової шкоди в сумі 1 228 грн, моральної шкоди в сумі 4 000 грн.

З описової частини вироку, зокрема, за показаннями потерпілої ОСОБА_5 (матері позивача) вбачається, що протягом певного часу між ОСОБА_5 та обвинуваченим існують неприязні стосунки щодо того, що її син - ОСОБА_1 та донька обвинуваченого - ОСОБА_2 знаходяться на стадії розлучення і між ними існує спір стосовно встановлення місця проживання дітей. До 24 лютого 2017 року малолітні діти її сина знаходилися за місцем її (бабусі) проживання за адресою: АДРЕСА_1. 24 лютого 2017 року дружина та донька обвинуваченого, протиправно забрали дітей. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 (батько відповідача) наніс ОСОБА_5 (матері позивача) тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у одного з батьків є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки цієї особи, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров'я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи щодо реальної загрози здійснення протиправних дій стосовно дітей з боку близького оточення матері, правильно вважав, що цього достатньо щоб зробити висновок про те, що залишення дітей у матері є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання.

Крім того, суд першої інстанції як на підставу задоволення позову, встановив обставини справи щодо умов проживання малолітніх дітей у матері, зокрема відсутність окремих дитячих ліжок, недостатню кількість одягу, обмежений перелік продуктів харчування згідно з актом обстеження служби у справах дітей та Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 30 березня 2017 року, та врахував те, що матір дітей притягалась до адміністративної відповідальності. Також реальну загрозу здійснення протиправних дій стосовно дітей з боку близького оточення матері, зокрема братів відповідача, які перебувають на профілактичному обліку за вчинення правопорушення, та батька відповідача, якого визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, стосовно потерпілої ОСОБА_5 (матері позивача).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Місцевий суд правильно встановив, що проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із батьком ОСОБА_1, відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Слід також зазначити, що безпідставним є посилання суду першої інстанції на Декларацію прав дитини, однак вказане посилання не має правового значення в цій справі та не впливає на правильне вирішення спору по суті.

Апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин. Не спростувавши обставини належними доказами, апеляційний суд не звернув уваги на обґрунтовані належними та допустимими доказами доводи позивача, що місцезнаходження дітей з матір'ю в будинку, де живуть її брати, які схильні до скоєння злочину та перебувають на профілактичному обліку за вчинення правопорушення, може бути небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року скасувати, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська