Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 164/1965/16-ц

провадження № 61-33566св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - державне підприємство «Маневицьке лісове господарство»,

відповідач -ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 17 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 29 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року державне підприємство «Маневицьке лісове господарство» (далі - ДП «Маневицьке лісове господарство») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач користується електроенергією, яка постачається до його будинку від трансформатора, який перебуває на балансі ДП «Маневицьке лісове господарство». ОСОБА_1 своєчасно не проводив оплату за спожиту електроенергію, внаслідок чого за період з

10 жовтня 2013 року до 10 жовтня 2016 року за ним рахується заборгованість у розмірі 15 311,86 грн. Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 01 серпня 2016 року судовий наказ про стягнення заборгованості було скасовано, тому позивач звернувся до суду з позовом. Вказував, що оскільки між ними та відповідачем виникли зобов`язальні правовідносини з приводу надання комунальних послуг і хоча на даний час будинок приватизовано відповідачем, постачання електроенергії до цього будинку проводиться від трансформатора, який перебуває на балансі позивача. Звертає увагу на те, що ДП «Маневицьке лісове господарство» свої зобовязання щодо постачання електроенергії виконувало в повному обсязі і належним чином, однак відповідач свої зобов`язання щодо оплати використаної електроенергії виконував частково, внаслідок чого у відповідача за вказаний період виникла заборгованість, яку в добровільному порядку ОСОБА_1 оплачувати відмовляється.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з ОСОБА_1 15 311 гривень 86 копійок заборгованості за спожиту електроенергію та судові витрати по справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 17 січня

2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Маневицьке лісове господарство» заборгованість у розмірі 15 311,86 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли фактичні договірні відносини, що породжують взаємні права та обов`язки, які випливають з послуг щодо постачання електроенергії, а зобов`язання повинні виконуватися належним чином, тому заборгованість підлягає до стягнення у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 17 січня 2017 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Маневицьке лісове господарство» 7 372,08 грн заборгованості.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що підключення електроенергії за заявою наймача (власника квартири) і відкриття особового рахунку слід вважати фактичним укладенням договору на умовах, передбачених Законом України «Про електроенергетику» та Правилами, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами існують фактичні договірні відносини. Разом з тим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості, оскільки позовні вимоги є доведеними лише за період з січня 2015 року до жовтня 2016 року. Крім того, оскільки позов пред`явлено лише до одного співвласника будинку, то визначену позивачем суму заборгованості слід стягнути з відповідача з урахуванням його частки як співвласника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 17 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 29 березня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Маневицького районного суду Волинської області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу № 164/1965/16-ц передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судами не було встановлено всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Вказує, що він жодного договору з позивачем щодо постачання електричної енергії не укладав. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні заяви відповідача на підключення електроенергії та відкриття особового рахунку, тому висновок апеляційного суду про фактичні договірні правовідносини є припущеннями, оскільки Закон України «Про електроенергетику» не передбачає можливості існування фактичних договірних відносин без укладення письмового договору. Вказує, що ним жодних актів з приводу використання електроенергії не видавалося та ним не підписувалося, а з наданих позивачем документів вбачається, що електроенергію було спожито самим лісовим господарством в с. Чорторийськ, тому з наданих актів не можливо встановити, яка саме електроенергія використана саме його домогосподарством. На його думку, судами було стягнуто з його заборгованість на основі припущення про існування такої заборгованості та її розмірі. Вказує, що надані позивачем довідки та акти на, які посилались суди є неналежними та недопустимими.

У запереченнях ДП «Маневицьке лісове господарство» на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказано, що доводи касаційної скарги відповідача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не спростовують законності оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між позивачем ДП «Маневицьке лісове господарство» та ВАТ «Волиньобленерго» в особі Маневицької філії існує договір про постачання електричної енергії за № 533-0003000, який було укладено 29 листопада

2006 року з відповідними 12 додатками, зокрема додатком № 1 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу», № 3 «Порядок зняття показів і засобів обліку електричної енергії», № 10 «Акт про обсяги переданої споживачу (субспоживачу) електричної енергії» (а. с. 124-135).

Відповідно до розділу 9 цього договору передбачено забезпечення основним споживачем (позивачем) передачі електроенергії субспоживачам, перелік яких визначений у додатку № 3 (а. с. 136) до цього договору, в тому числі і об`єкту під назвою «Лісництво «Н.Чорторийськ», до якого відноситься будинок відповідача в АДРЕСА_1 .

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що зі змісту наведених нормативних актів вбачається, що обов`язок укласти відповідні договори лежить в першу чергу на споживачах та субспоживачах послуг. Однак даних про те, що відповідач ОСОБА_1 за вказаний період звертався у встановленому порядку з вимогою про укладення з ним окремих договорів і в цьому йому було відмовлено, у справі немає.

Судами також було встановлено, що з 20 жовтня 2016 року громадяни, які мешкають на території Чорторийського лісництва, в тому числі і відповідач у справі, уклали окремі договори і перешли на обслуговування з постачання електричної енергії від Маневицької філії ПАТ «Волиньобленерго».

Позивачу належить трансформатор № 8108062, через який йому та іншим субспоживачам подавалась електрична енергія, а саме витяг з інвентарної картки та довідка, видана підприємством (а. с. 6, 22).

Також судами було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 1982 року до 2007 року та у 2013 році працював у ДП «Манівецьке лісове господарство»

(а. с. 94-96).

Вказаний жилий будинок, в якому проживає відповідач із сім`єю та який згідно наказу від 28 квітня 1995 року № 69 було переведено в житлове приміщення із старого приміщення контори Чорторийського лісництва, (а. с. 101).

До 2001 року вказане житлове приміщення перебувало на балансі Чорторийського лісництва, однак як свідчать наказ ДП «Манівецьке лісове господарство» від 15 червня 2001 року № 79, розпоряження від 03 травня

1995 року № 2 та свідоцтво на право власності на житло від 10 травня 1995 року будинок було знято з балансу держлісгоспу і приватизовано відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 98-100).

З виписки із особового рахунку ОСОБА_1 за період з 10 жовтня 2013 року до 10 жовтня 2016 року вбачається, що вказаному субспоживачу нараховано за спожиту електроенергію за цей період до сплати 17 570,35 грн, а ним сплачено 2 274,00 грн (а. с. 20).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відносини щодо постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, положеннями Закону України «Про електроенергетику» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), Правилами та Методикою.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та Правил згідно із законодавством України.

За змістом положень пунктів 1.3, 1.6-1.8 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (у редакції від

17 жовтня 2005 року № 910) постачати (продавати) електричну енергію може енергопостачальник, що має відповідну ліцензію або електропередавальна організація, яка здійснює ліцензовану діяльність на закріпленій території.

Договір про постачання електричної енергії між постачальником електричної енергії та субспоживачем або споживачем, електроустановки якого приєднані до мереж електропередавальної організації, має укладатись після укладення між субспоживачем та основним споживачем (електропередавальною організацією) договору про спільне використання технологічних електричних мереж основного споживача або договору про технічне забезпечення електропостачання субспоживача (споживача). При цьому перед укладенням відповідного договору між субспоживачем та основним споживачем (електропередавальною організацією) субспоживач має узгодити з постачальником електричної енергії точку продажу для нього електричної енергії.

Основний споживач не має права відмовити електропередавальній організації, яка здійснює ліцензовану діяльність на закріпленій території, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж, а субспоживачу, у разі дотримання ним вимог цих Правил, в укладенні (переукладенні) договору про технічне забезпечення електропостачання споживача в передбачених цими Правилами випадках.(пункт 1.7 Правил).

Пунктом 1.8. передбачено, що умови договорів про постачання електричної енергії, про спільне використання технологічних електричних мереж, про технічне забезпечення електропостачання споживача виконуються з дати їх підписання, якщо інші дати не передбачені умовами відповідних договорів.

Особливості постачання електричної енергії для населених пунктів визначені розділом 12 вищевказаних Правил.

Населений пункт - юридична особа - споживач (власник електроустановок населеного пункту або уповноважена власником (співвласниками) експлуатаційна організація, в господарському віданні якої є електроустановки населеного пункту), об`єднує населення на визначеній території та утримує ці електроустановки з метою забезпечення електричною енергією споживачів населеного пункту (пункт 1.2 Правил).

Згідно із пунктом 12.3 вищезазначених Правил, населений пункт на підставі договору про постачання електричної енергії здійснює закупівлю електричної енергії у постачальника електричної енергії з метою її подальшого використання споживачами населеного пункту для задоволення комунально-побутових потреб споживачів населеного пункту, для технічних цілей та інших потреб населеного пункту. За обсяг закупленої електричної енергії з постачальником електричної енергії розраховується населений пункт відповідно до умов договору.

Пунктом 12.4 Правил встановлено, що закупівля електричної енергії у постачальника за рахунок коштів споживачів населеного пункту, умови використання електричної енергії, розрахунків за неї, умови технічного забезпечення електропостачання електроустановок споживачів населеного пункту, утримання та обслуговування технологічних електричних мереж населеного пункту регулюються установчими документами населеного пункту та/або укладеними у встановленому законодавством порядку договорами між споживачами населеного пункту та населеним пунктом щодо обслуговування технологічних електричних мереж населеного пункту.

Судами було встановлено, що до 20 жовтня 2016 року відповідач у справі фактично використовував електроенергію, яка надавалася ДП «Маневицьке лісове господарство» на підставі договору від 29 листопада 2006 року

№ 533-0003000 «Про постачання електричної енергії», розділом 9 якого було передбачено, що позивач, як споживач енергії, передає електричну енергію субспоживачам, перелік яких визначено в Додатку № 3.

Згідно Додатку № 3 позивач повинен був постачати електричну енергію й в Чорторийське лісництво, де розташоване домоволодіння відповідача, що підтверджується встановленими судами обох інстанцій обставинами справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що споживач електричної енергії, зобов`язаний сплатити вартість спожитої ним енергії, якщо він фактично користувався нею. Відсутність письмово оформленого договору не позбавляє відповідача обов`язку оплатити надані йому послуги.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (касаційне провадження № 14-280цс 18) та постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що відповідач не повинен сплачувати заборгованість за електроенергію, оскільки між ним та відповідачем не було укладено письмового договору не вказує на незаконність оскаржуваних судових рішень, оскільки ним не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів стосовно того, що у вказаний позивачем період він не використовував надану йому електроенергію.

Крім того, як було встановлено судами ОСОБА_1 лише з 20 жовтня

2016 року уклав договір та перейшов на обслуговування з постачання електроенергії до ПАТ «Волиньобленерго», тобто в матеріалах справи немає жодних доказів стосовно того, що у спірний період йому надавалися послуги іншим постачальником енергії.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого дійшли правильного висновку, стосовно того, що між сторонами виникли фактичні правовідносини щодо надання та споживання електричної енергії.

Разом з тим, змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір заборгованості відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позивачем були надані лише належні докази щодо утвореної заборгованості за період з січня 2015 року до жовтня 2016 року, тому позов може бути задоволений лише в межах доведеної суми боргу та з урахуванням частки відповідача, як співвласника.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Крім того, наведені у касаційні скарзі доводи є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким апеляційним судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 17 січня 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від

29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик