ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 648/2464/17-ц Головуючий в І інстанції Кусік І.В.
Номер провадження 22ц - 819/1082/2019 Доповідач: Бугрик В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Бугрика В.В.,

Суддів: Базіль Л.В.,

Семиженко Г.В.,

секретаря Давиденко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу адвоката Заверюхи Костянтина Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Кусік І.В. від 12 квітня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації, в якому зазначила, що вона з 24 листопада 2007 року перебувала з відповідачем у шлюбі. За час шлюбу, а саме: 08.02.2012 року, сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль КІА RIO (2011 року випуску), сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см., номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який за їхньою згодою було зареєстровано на ОСОБА_2 . Позивач вважає, що в розумінні ст. ст. 60, 61 СК України вказаний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності і неподільною річчю. Середня ринкова вартість спірного автомобіля складає 260000 грн., що підтверджується відомостями Інтернет ресурсів з продажу автомобілів. ОСОБА_1 вказала, що визначення судом ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишення майна у їх з відповідачем спільній частковій власності не призведе до реального відновлення її прав на майно, оскільки ОСОБА_2 не бажає передавати позивачу для користування їх авто, а використовує виключно особисто.

Зважаючи на те, що автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності, ним користується лише відповідач, тож ОСОБА_1 , розуміючи, що виділити їй в натурі частку із вказаного спільного неподільного майна не є можливим, просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію 1/2 частини ринкової вартості автомобіля КІА RIO (2011 року випуску), сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см., номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , у розмірі 130 000 грн. та покласти на відповідача витрати, пов`язані із судовим розглядом цього позову.

Рішенням суду у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Заверюха Костянтин Олександрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку стосовно того, що автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача.

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 24.11.2007 року ВРАЦС Білозерського РУЮ Херсонської області, рішення Білозерського районного суду Херсонської області № 648/2101/17 від 21 вересня 2017 року, яке набрало законної сили 03.10.2017 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 24 листопада 2007 року по 03 жовтня 2017 року.

З листа Територіального сервісного центру регіонального сервісного центру в Херсонській області МВС України № 6541 від 27.07.2017 року № 312141-34 а/з вбачається, що термін зберігання матеріалів на підставі яких проводилася реєстрація особистого транспортного засобу становить 3 роки з моменту постановки АМТ на державний облік. У зв`язку з вищезазначеним, надати копії документів-підстав реєстрації за 08.02.2012 року не є можливим.

Згідно акту вибору автомобіля від 06.02.2012 року, договору купівлі-продажу № від 07.02.2012 року, рахунку на оплату за автомобіль № від 07 лютого 2012 року, квитанції № РN 1183 від 07.02.2012 року, акту прийму-передачі автомобіля від 07.02.2012 року, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 08.02.2012 року, ОСОБА_2 з 07.02.2012 року є власником легкового автомобіля КІА RIO 2011 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см., номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який був придбаний у ТОВ «Автопланета Плюс» за грошові кошти в сумі 122 400 грн.

З висновку експерта № 9-ТЗ від 01.02.2019 року вбачається, що ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля КІА RIO, 2011 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см., номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , на момент проведення експертизи (28.01.2019 року) складає 181150,33 грн.

Відповідно до вимог ст. 183 ЦК України, автомобіль є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Норми ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 вказала, що визначення судом ідеальних часток подружжя в спірному майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності не призведе до реального відновлення її прав на майно, тому просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію 1/2 частини ринкової вартості спірного майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд керувався наступним:

За змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою (позиція ВСУ від 18.01.2017 року у справі № 6-2565цс16), крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Подаючи даний позов ОСОБА_1 фактично висловила свою згоду з присудженням їй грошової компенсації замість частки в майні.

Судом встановлено, що майно (автомобіль KIA RIO 2011 року випуску) придбаний під час шлюбу, зважаючи на позицію відповідача, який порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке було набуто ним під час перебування в шлюбі, суд дійшов висновку про те, що на ОСОБА_2 покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції. Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_5 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач в період шлюбу з відповідачем (з 24 листопада 2007 року по 03 жовтня 2017 року) була працевлаштована в різних установах та працює по теперішній час.

З наданих відповідачем контрактів вбачається та не заперечується сторонами, що відповідач приблизно з початку 2006 року працював і мав систематичний дохід. З розписки ОСОБА_4 від 03.02.2007 року вбачається, що остання взяла в борг у ОСОБА_2 19000 доларів США, що еквівалентно 95950 грн. за курсом НБУ на момент отримання коштів, строком на 3 роки, до 03.02.2010 року. 01.02.2010 року сторонами було погоджено повернення боргових коштів до 01.02.2012 року в сумі 19000 доларів США, що еквівалентно 152000 грн. за курсом НБУ. 06.02.2012 року грошові кошти в сумі 19000 доларів США, що еквівалентно 152000 грн. було повернуто ОСОБА_2. ОСОБА_4 у суді першої інстанції пояснила, що в лютому 2007 року вона позичила у відповідача 19000 доларів США. Брала на 3 роки, повернула в 2012 році, через п`ять років в сумі 152000 грн. Кошти позичала в першій половині дня, в присутності матері відповідача.

Представник позивача ОСОБА_5 вказав, що вважає розписку ОСОБА_4 від 03.02.2007 року такою, що не відповідає давності її складання, а її створення відбулося вже після пред`явлення позивачем вказаного позову. Для підтвердження вказаного просив суд призначити по справі судову технічну експертизу давності документу, оплату гарантував.

19.06.2018 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта щодо надання необхідних матеріалів, погодження умов для проведення вказаної експертизи та рахунок на її оплату. В судовому засіданні представник позивача не підтримав клопотання про проведення даної експертизи.

Оцінюючи розписку ОСОБА_4 від 03.02.2007 року та покази ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України, яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, була приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від надання показань, суд оцінює дані докази як належні та допустимі оскільки вони узгоджуються між собою та не протирічать один одному та іншим доказам у справі. Так, дані викладені в розписці та в показах свідка повністю відповідають змісту заперечень на позов, підтверджуються показами свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та не спростовані в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем доведено факт того, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем за кошти, які він отримав в якості повернення позики, наданої ним ОСОБА_4 03.02.2007 року, до реєстрації шлюбу з позивачкою, тобто, за особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2019 року по даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко

Повний текст постанови складений 08 липня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик