Номер провадження: 22-ц/813/2319/19
Номер справи місцевого суду: 500/5692/16-ц
Головуючий у першій інстанції Швець В.М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 червня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, який згодом уточнив, та просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу 1 279 000 грн, 3 відсотка річних за прострочення повернення боргу в сумі 191 850 грн та моральну шкоду в сумі 125 000 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 2 листопада 2009 року він передав відповідачу в борг 50 000 доларів США на строк 4 роки до 2 листопада 2013 року, про що було складено дві розписки відповідно на 20 000 та 30 000 доларів США. Але відповідач борг не повернув, тому позивач просить стягнути з відповідача борг за курсом НБУ, якій він розрахував виходячи з курсу 25,58 грн за 1 долар США в сумі 1 279 000 грн. (а.с. 2-3, 16).

13 червня 2018 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено в повному обсязі (а.с. 105).

25 липня 2018 року не погоджуючись з вказаним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області представник апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою. Так, апелянт вважає, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не проведено хіміко-технічну експертизу порваної розписки з пропозицією надати експерту розписку особисто позивачем. Відповідач повністю визнав факт отримання позики, відповідач не надав жодного доказу оспорювання договору позики. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове рішення по суті позову (а.с. 121-122).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської Погорєлової С.О. від 30.08.2018 року було поновлено строк апеляційного оскарження та відкрито апеляційне провадження в справі (а.с. 147-148). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.09.2018 року справа була призначена до розгляду (а.с. 149).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

14.01.2019 року до апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відповідач зазначає, що строк позовної давності за договором позики закінчився 02.11.2013 року, в жовтні 2016 року при написанні спірних розписок, грошові кошти не передавались. Відповідач вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу.

03.04.2019 року від представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшла відповідь на апеляційну скаргу. Представник відповідача зазначила, що суд першої інстанції дійшов висновку, що написання розписок в жовтні 2016 року без передачі грошей та минулою датою свідчить про те, що між сторонами не виникли боргові зобов`язання. А тому, відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення боргу за розписками від 02 листопада 2009 року на 20000 та 30000 доларів США. Тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін оскаржуване рішення.

В судовому засіданні 19.06.2019 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Сторона позивача в судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що написання розписок в жовтні 2016 року без передачі грошей та минулою датою свідчить про те, що між сторонами не виникли боргові зобов`язання, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення боргу за розписками від 2 листопада 2009 року на 20000 та 30000 доларів США.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішеного спору, разом з тим вважає за необхідне звернути увагу на таке.

В матеріалах справи містяться копії двох розписок від 02.11.2009 року, складених ОСОБА_3 про те, що він взяв в борг у ОСОБА_1 в борг відповідно до першої - 30 000 доларів США строком на 4 роки, та до другої - 20 000 доларів США строком на 4 роки. У вказаних розписках міститься також застереження ОСОБА_5 (дружина ОСОБА_3 ) про те, що вона розуміє зміст розписок та не заперечує (а.с. 7-8). Оригінали вказаних розписок надавалися позивачем для огляду в судовому засіданні.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3 надав до суду оригінал розписки від 02.11.2009 року (в порваному вигляді), відповідно до якої він взяв у ОСОБА_1 в борг 50 000 доларів США строком на 1 рік. Вказаний примірник розписки міститься в матеріалах справи в пошматованому вигляді.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч. 5 вказаної статті за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з матеріалів справи строк дії договору позики від 02.11.2009 року закінчується 02.11.2013 року. Отже строк позовної давності обраховується саме з 02.11.2013 року. Позивач звернувся до суду з позовом 27.10.2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Відтак, частина оскаржуваного рішення про пропуск позивачем строку позовної давності підлягає виключенню, як внесена туди помилково. Проте приймаючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції правильно вказував на відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті, а тому відхиляючи доводи апеляційної скарги в іншій частині апеляційний суд вказує на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А за ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сукупність зібраних по справі доказів в контексті вчинених та невчинених процесуальних дій (зокрема, надання/ненадання суду оригіналу розписок для проведення експертизи) призвели суд до висновку по суті спору, який доводами апеляційної скарги не спростований. При цьому, наявність аудіозапису, який в контексті Кримінального процесуального кодексу України та Конституції України не визнається належним та допустимим доказом в кримінальному провадженні, не виключає його використання в цивільному процесі та підлягає оцінці на загальних підставах. Як вбачається з тексту судового рішення суд дійсно не посилався на вказаний аудіозапис, проте обставини справи, які суд визнав встановленими, свідчать про те, що в основу рішення суду саме в цій частині покладений аудіозапис розмови відповідача та позивача. При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо не призначення експертизи, оскільки самим апелянтом на стадії апеляційного провадження вказані клопотання не заявлялись, а суд апеляційної інстанції позбавлений права за власною ініціативою призначати експертизи, навіть якщо суд першої інстанції безпідставно відмовив в їх проведенні.

Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 08 липня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

19.06.2019 року м. Одеса