Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 201/5092/14-ц

провадження № 61-9594св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2015 року у складі судді Ткаченко Н. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) із позовом про припинення дій із зупинення банківських операцій за особовим рахунком.

Позов обґрунтовувався тим, що 01 березня 2012 року між позивачем та банком укладено договір банківського вкладу шляхом підписання заяви на оформлення вкладу «Стандарт, 60 міс.» № SAMDN5638. Позивач перерахувала на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 741 523, 00 грн. З квітня 2014 року відповідач заблокував платіжну картку позивача та припинив нараховувати відсотки за договором банківського вкладу. Представник позивача звернувся за роз`ясненнями до банку та отримав відповідь про те, що обслуговування клієнтів призупинено через невизначеність юридичного статусу півострова Крим. Просила припинити дії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із зупинення банківських операцій за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я позивача, а також із блокування платіжної картки № НОМЕР_2 , виданої позивачу; зобов`язати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відновити нарахування та виплату відсотків за договором банківського вкладу.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, врахував судову практику та норми законодавства Російської Федерації, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність будь-який навмисних протиправних дій зі сторони ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо обмеження позивача у користуванні та розпорядженні її грошовими коштами, оскільки договір банківського вкладу укладено на окупованому Кримському півострові, де зобов`язання за договорами з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладеними працівниками філії банку, виконує Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників»

(далі - АНО «ФЗВ»), а тому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є неналежним відповідачем у цій справі.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших підстав.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що під час розгляду справи позивач не надала жодних документів на підтвердження порушення банком зобов`язань шляхом зупинення банківських операцій за особовим рахунком № НОМЕР_1 та дій стосовно блокування платіжної картки № НОМЕР_2 , належної позивачу, та припинення нарахування відсотків за договором банківського вкладу. З відповіді банку, на яку посилається позивач, слідує, що відповідач не відмовляв позивачу у здійсненні зазначених дій та зобов`язався в подальшому виплатити кошти, які знаходяться на рахунку. Проте з позовом щодо повернення вкладу позивач не зверталася та це не було предметом розгляду. За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити наявність чи відсутність порушеного права позивача. Таким чином, позивач не довела наявності у неї права на звернення до суду з цим позовом, оскільки банк не відмовив їй, а лише зазначив про проведення перевірки.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, у липні 2016 року звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права. Посилається на те, що судами надано невірну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, зокрема, копіям чеків та виписці банку, з огляду на що вони дійшли необґрунтованого висновку про безпідставність позову та про недоведення обставин, на які посилалася позивач.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві банк просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2016 року відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір SAMDN5638 «Стандарт, 60 міс.», згідно з яким позивач передала банку суму вкладу у розмірі 741 523, 00 грн строком на 60 місяців зі сплатою 18 % річних за користування, що підтверджується заявою про оформлення вкладу.

Внесення коштів у розмірі 741 523, 00 грн на рахунок ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтверджується копією квитанції від 01 березня 2012 року № 350343842 з призначенням платежу «до вкладу договір SAMDN5638».

08 квітня 2014 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання інформації, в тому числі й щодо блокування її рахунків і банківських карт. Листом від 09 квітня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140408/1839 банк повідомив ОСОБА_1 про неможливість вирішити порушені нею в зверненні питання через невизначеність статусу території Кримського півострова та його правового режиму, а також з роз`ясненням щодо проведення роботи банком щодо повернення вкладів та подальшого надання інформації з цього приводу.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Апеляційний суд, обґрунтовуючи ухвалене рішення у частині висновків про відсутність підстав для задоволення позову, встановив, що відповідно до представлених позивачем доказів нею не доведено, що діями відповідача порушуються її права як вкладника банку шляхом зупинення банківських операцій за її особовим рахунком та здійснення блокування платіжної картки.

Доводи касаційної скарги зводяться до порушення апеляційним судом норм процесуального права у формі неправильної оцінки доказів, оскільки суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність факту порушення прав позивача.

Відповідно до застереження, викладеного у частині першій статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Втім, це правило не позбавляє Верховний Суд повноважень, здійснюючи перевірку дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вирішувати, чи є докази, досліджені судами попередніх інстанцій, допустимими та належними, а також чи є вони носіями доказової інформації, що має істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами.

З огляду на наведене, враховуючи, що суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не надала жодних документів на підтвердження порушення банком зобов`язань шляхом зупинення банківських операцій за особовим рахунком № НОМЕР_1 та дій стосовно блокування платіжної картки № НОМЕР_2 , висновок про безпідставність заявленого позову та, як наслідок, відмову у його задоволенні є обґрунтованим.

При цьому, під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом застосовані правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Верховний Суд врахував, що з точки зору дотримання позивачем критерію добросовісності використання процесуальних прав, реалізованих нею на доведення факту порушення її прав банком, ОСОБА_1 зобов`язана була надати відповідні докази до суду першої інстанції. З огляду на зазначене посилання на докази, які надані нею до суду апеляційної інстанції, не можуть слугувати достатньою підставою для скасування оскаржуваних рішень, оскільки відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213 - 215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Верховним Судом додатково враховано, що позивачем не надані оригінали договорів банківського вкладу, квитанцій з усіма необхідними реквізитами про внесення грошових коштів, тобто позивач у цьому судовому процесі не довела дотримання сторонами письмової форми договору та наявності між сторонами цивільних відносин, що виникли унаслідок укладення договору банківського вкладу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко