Справа № 236/1611/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Саржевської І.В.,

за участю: секретаря - Олійник С.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Фільченкова Анастасія Григорівна, до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Фільченкова Анастасія Григорівна, до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.3-6).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Російської Федерації помер його батько - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельних ділянок, розташованих на території Лиманської міської (колишньої Рідкодубівської сільської) ради Донецької області, які належали йому на праві власності згідно Державного акту НОМЕР_1 від 26 вересня 2005 року. За життя ОСОБА_3 розпорядився своїми правами щодо земельних ділянок та надав генеральну довіреність на ім"я позивача з правом продажу та вчинення будь-яких дій стосовно зазначених земельних ділянок. Як спадкоємець першої черги за законом з метою оформлення своїх спадкових прав він звернувся до Лиманської державної нотаріальної контори. Однак, отримав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки пропустив піврічний термін, передбачений законом для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач зазначив, що пропустив строк звернення до нотаріальної контори через те, що для отримання свідоцтва про смерть батька, йому потрібно було виїжджати на територію Російської Федерації, однак, в зв"язку з проведенням на території Луганської та Донецької областей антитерористичної операції, яка вилилася у відкрите збройне протистояння та активні бойові дії, а також в зв"язку з напруженими стосунками між Україною та РФ, що на думку позивача складало небезпеку для його життя та здоров"я, з 2014 року він жодного разу не виїжджав на територію Російської Федерації. Свідоцтво про смерть батька він отримав поштою лише на початку квітня 2019 року. Позивач вважає причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними, просить позов задовольнити та надати йому додатковий строк для звернення до нотаріальної ноктори із заявою про прийняття спадщини терміном три місяці.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідач представник Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду (а.с.33-34).

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , які з`явилися у судове засідання, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Російської Федерації в м. Ангарськ Іркутської області помер ОСОБА_3 , що підтверджеється наданою позивачем копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 15 серпня 2014 року на території Російської Федерації Відділом по Ангарському району та м. Ангарськ в управлінні державної реєстрації служби запису актів цивільного стану Іркутської області, актовий запис № 2172 (а.с. 7).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( ст. 1220 ч.ч.1,2 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із земельних ділянок загальною площею 7,1179 га (кадастровий номер НОМЕР_3 площею 5,6726 га та кадастровий № НОМЕР_4 площею 1,4453 га), призначених для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Лиманської міської (колишньої Рідкодубівської сільської) ради Донецької області, які належали ОСОБА_3 на праві власності на підставі Державного акту серії НОМЕР_1 , виданого 26 вересня 2005 року (а.с. 14).

Згідно довіреності серії 63АА1251585 від 17 липня 2012 року, виданої на ім"я позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_3 надав позивачу право на продаж та вчинення будь-яких дій стосовно зазначених земельних ділянок (а.с. 11-12).

Положеннями статей 1261, 1268 ч.3 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 26 грудня 1983 року, актовий запис № 62 (а.с. 16) позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно повідомленням державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Семенової І.М. від 15 травня 2019 року, спадкові справи щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилися, із заявами про прийняття або відмову від прийняття спадщини до Лиманської державної нотаріальної контори ніхто не звертався (а.с. 36), що також підтверджується Витягом зі Спадково реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 56682467, виданого 01 липня 2019 року (а.с. 47).

Отже, єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, є його син (позивач по справі) - ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в квітні 2019 року звернувся до Лиманської державної нотаріальної контори для оформлення спадкових прав, однак, постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Семенової І.С. від 23 квітня 2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що спадкоємцем пропущений встановлений законом строк для прийняття спадщини (а.с. 15).

Згідно до вимог ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України передбачені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

У судовому засіданні дослідженими письмовими доказами достовірно встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач не мав змоги своєчасно протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини через те, що спадкодавець помер на території Російської Федерації, та для отримання свідоцтва про смерть батька, позивачу потрібно було виїжджати на територію Російської Федерації. Однак, в зв"язку з проведенням на території Луганської та Донецької областей антитерористичної операції, яка вилилася у відкрите збройне протистояння та активні бойові дії, що є загальновідомим фактом та не потребує доказування, а також в зв"язку з напруженими стосунками між Україною та РФ, з 2014 року позивач жодного разу не виїжджав на територію Російської Федерації. Свідоцтво про смерть ОСОБА_3 позивач отримав поштою лише на початку квітня 2019 року, що підтверджується листом з описом та вкладенням від 13 березня 2019 року (а.с. 8-10). Отже, позивач тривалий час не міг отримати свідоцтво про смерть батька та реалізувати свої спадкові права, своєчасно протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця та вчасно не подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_1 просить визнати вказані обставини поважними, та визначити додатковий строк для прийняття спадщини в три місяці.

До теперішнього часу данні про те, що спадкове майно, яке залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано відумерлим відсутні.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року м. Київ, справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18.

Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, який доводився йому рідним батьком. І спочатку смерть близької людини, а потім і втрата спадкового майна будуть для неї занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи.

Суд враховує також роз`яснення, які містяться в п. 24 ППВСУ від 30.05.2008 № 7, згідно з якими поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій; зібрані у справі докази, їх належна оцінка заслуговують на увагу, являються доведеними, та вказують на наявність підстав для задоволення позову та вважає за можливе визначити ОСОБА_1 додатковий строк - три місяці, який буде достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Керуючись ст. 1258, 1261, 1262, 1268, 1272 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Фільченкова Анастасія Григорівна, до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , додатковий строк тривалістю три місяці з дня набрання рішенням законної сили, який буде достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Російської Федерації в м. Ангарськ Іркутської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 05 липня 2019 року.

Суддя -