Провадження № 22-ц/812/1244/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 488/1841/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Лептуги С.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

його представник - ОСОБА_2 ,

відповідач Управління комунального майна Миколаївської міської ради

представник відповідача - Орлова О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Управління комунального майна Миколаївської міської ради

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого 25 жовтня 2018 року під головуванням судді Лазаревої Г.М. в приміщенні цього ж суду, дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Управління комунального майна Миколаївської міської ради про стягнення вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління комунального майна Миколаївської міської ради (далі - Управління комунального майна) про стягнення вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна в розмірі 247 607 грн.

Позивач зазначав, що 02 січня 2003 року уклав з Фондом комунального майна Миколаївської міської ради, правонаступником якого є відповідач, договір оренди нежитлового приміщення (підвалу) загальною площею 211,88 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 . Договір оренди було укладено строком на один рік до 02 січня 2004 року та в подальшому пролонговано до 02 січня 2015 року.

За згоди відповідача, орендоване приміщення було відремонтовано, а його розмір збільшено на 23,7 кв.м., що було відображено у змінах до договору оренди від 01 травня 2003 року, а також підтверджено обстеженнями представника відповідача, проведеними 20 жовтня 2010 року та 27 січня 2015 року.

Крім того ОСОБА_1 зазначав що, у квітні 2015 року він звертався з позовом до Управління використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути 52 993,65 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна, з яких 34 694 грн. вартість невідокремлених поліпшень, 16 826,58 грн. - інфляційні нарахування за 2015-2016 роки та 1 473,07 грн. -3% річних за ці ж роки.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача 34 694 грн.

Під час розгляду апеляційної скарги, за клопотанням ОСОБА_1 апеляційним судом була призначена судова оціночно-технічна експертиза, яка встановила, що сума приросту вартості орендованого майна в результаті здійснення невідокремлених поліпшень за ринковими цінами на момент дослідження становить 282 301 грн.

Отже він має право на отримання вартості поліпшень на суму 247 607 грн. (282 301 грн. - 34 694 грн.).

Посилаючись на положення ст.778 ЦК України, ч.2 ст.27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», п.7.4 договору оренди, позивач просив стягнути з Управління комунального майна на його користь 247 607 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Управління комунального майна на користь позивача 247 607 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність та обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

В апеляційній скарзі Управління комунального майна, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що були підстави для закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є рішення суду у цивільній справі №490/4005/15-ц, яке на момент ухвалення оскаржуваного рішення перебувало на перегляді у касаційній інстанції.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що предметом розгляду справи № 490/4005/15-ц була грошова сума у розмірі 34 694 грн., а предметом оскаржуваної справи є грошова сума у розмірі 247 607 грн., що є різними речами. За правилами п.3 ст.255 ЦПК України, закриття провадження у справі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 6 березня 2019 року апеляційну скаргу Управління комунального майна Миколаївської міської ради задоволено частково. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року скасовано, провадження у справі закрито.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 6 березня 2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що у справі № 490/4005/15-ц ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з Управління комунального майна 34 694 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна. Натомість у справі, що переглядається позивач просив стягнути 247 607 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна, а це інший предмет позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 02 січня 2003 року між Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності, а саме підвалу площею 211,88 кв.м. по АДРЕСА_1 під зал ігрових автоматів та центр дозвілля (а.с.6-7).

01 травня 2003 року на підставі угоди про зміни в договір оренди ОСОБА_1 отримав в оренду за вказаною адресою ще 23,7 кв.м площі під офіс та приймальню депутата (а.с.9).

Вказаний договір неодноразово пролонгувався.

15 січня 2003 року Фонд комунальної власності Миколаївської міської ради розпорядженням №10-р надав ПП ОСОБА_1 дозвіл на проведення поліпшень вищезазначеного орендованого майна (а.с.15).

07 лютого 2003 року позивач уклав із приватним підприємством «Стег» договір підряду №8 на здійснення ремонтних робіт на суму 72 054,51 грн., які були оплачені, що підтверджується квитанціями за період з лютого по жовтень 2003 року та аудиторським висновком від 18 жовтня 2012 року (а.с.16-25).

Факт здійснення робіт також підтверджується представниками Миколаївської міської ради у довідці та акті обстеження вищезазначеного нежитлового приміщення (а.с.26, 27).

У листопаді, грудні 2014 року та січні 2015 року Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, правонаступником якого є відповідач, повідомило ПП ОСОБА_1 про закінчення дії договору оренди приміщення 02 січня 2015 року та небажання його продовжувати (а.с.28-30).

28 квітня 2015 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, правонаступником якого є Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про стягнення вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна по АДРЕСА_1 з урахуванням індексу інфляції та 3% річних на суму 276 615,67 грн. (а.с.137-141, 171-174).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 18 березня 2015 року №112, проведеної під час розгляду зазначеної справи, в результаті створення ОСОБА_1 невід`ємних поліпшень у вбудованих підвальних приміщеннях загальною площею 235,58 кв.м., їх ринкова вартість могла підвищитися на 34 694 грн. або на 49% відносно вартості приміщень до проведення ремонту (а.с.144-157).

У зв`язку з таким висновком 12 липня 2016 року ОСОБА_1 зменшив свої позовні вимоги до 52 993,65 грн., з яких 34 694 грн. вартість невідокремлених поліпшень, 16 826,58 грн. - інфляційні нарахування та 1473,07 грн. - 3% річних (а.с.142-143).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2016 року у справі №490/4005/15-ц було скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на суму 34 694 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна з урахуванням його заяви про зменшення позовних вимог (а.с.45-48, 158-170).

При цьому, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 за рахунок власних коштів здійснив поліпшення орендованого майна за згодою орендодавця - Управління комунального майна, які не можливо відокремити. Крім того, виходячи з висновку судової оціночно-технічної експертизи від 9 березня 2017 року, судом встановлена вартість таких поліпшень, яка становить 282 301 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у справі №490/4005/15ц на суму 34 694 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна, апеляційний суд діяв відповідно до положень статті 303 ЦПК України 2004 року, в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно із частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини здійснення позивачем за рахунок власних коштів невідокремлених поліпшень орендованого майна за згодою орендодавця - Управління комунального майна на суму 282 301 грн., встановлені при розгляді іншої справи №490/4005/15-ц, а тому по цій справі вказані обставини не доказуються.

Згідно зі статтею 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має право на відшкодування їх вартості.

Частиною другою статті 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» також передбачено, що орендар вправі залишити за собою проведені ним поліпшення орендованого майна, здійснені за рахунок власних коштів, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без заподіяння йому шкоди. Якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив за згодою орендодавця поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, орендодавець зобов`язаний компенсувати йому зазначені кошти в межах збільшення в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна, визначеної в установленому законодавством порядку, яке відбулося в результаті таких поліпшень, якщо інше не визначено договором оренди. В той же час вартість поліпшень орендованого майна, зроблених орендарем без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, компенсації не підлягає.

Відповідно пункту 7.4 спірного договору оренди сторони передбачили обов`язок орендодавця відшкодувати орендарю вартість зроблених останнім невідокремлених поліпшень орендованого майна за наявності дозволу орендодавця на такі поліпшення в межах суми приросту вартості орендованого майна в результаті таких поліпшень.

За такого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення частини вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна в розмірі 247 607 грн., яка залишилась після задоволення вимог позивача по справі №490/4005/15-ц (282 301 - 34 694).

Доводи апеляційної скарги про те, що провадження по вказаній позовній заяві треба закрити на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є рішення суду у цивільній справі №490/4005/15-ц, не можуть прийматись до уваги.

Так, у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-899цс16 зроблено висновок, що закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи. Підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі може бути лише наявність на час його ухвалення рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

У справі № 490/4005/15-ц ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з Управління комунального майна частину вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна у розмірі 34 694 грн., від загальної вартості таких поліпшень на яку він має право, та яка складає 282 301 грн.

Натомість у справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив стягнути з Управління комунального майна іншу частину від загальної вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна у розмірі 247 607 грн. (282 301 - 34 694).

Цивільним законодавством не виключається, що предметом позову може бути лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Отже, у справі № 490/4005/15-ц був інший предмет позову, а тому по цій справі відсутні підстави для закриття провадження.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Судовий збір за подання апеляційної скарги в порядку статті 141 ЦПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління комунального майна Миколаївської міської ради залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіО.О. Данилова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 17 липня 2019 року.