Справа № 708/491/19
Номер провадження № 2/708/149/19
Р і ш е н н я

Іменем України

01 липня 2019 року.

Чигиринський районний суд Черкаської області

в складі:

головуючої - судді Ткаченко С.Є.

при секретарі Тендітній Л.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чигирині справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що вона є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 08.02.2002 року.

В цьому будинку разом з нею зареєстровані та проживають її діти: дочка ОСОБА_3 , 1996 року народження, та дочка ОСОБА_4 , 2011 року народження.

Відповідач в її будинку не зареєстрований, але фактично в ньому проживає.

Посилаючись на те, що відповідно до рішення Чигиринського районного суду від 18.07.2018 року шлюб між ними розірвано і відповідач більше не являється членом її сім`ї, але добровільно виселитись з будинку відмовляється, жодним чином в його утриманні та сплаті комунальних послуг участі не бере і всі витрати по утриманню будинку вона несе одноособово, позивачка прохала виселити його з належного їй житлового будинку.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та прохала їх задовольнити, пояснивши суду, що поведінка відповідача загрожує її та їх дітей життю і здоров`ю, оскільки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, він двічі вже залишав сковорідку на включеній плиті, а сам лягав спати, через що будинок наповнювався димом.

У зв`язку з цим просить виселити його з належного їй будинку.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, також в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину своєї неявки.

Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як встановлено судом і вбачається з договору дарування будинку від 08.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., позивачці належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 564-02-33/5 від 11.04.2019 року, виданої Чигиринською міською радою, в даному будинку зареєстровані позивачка та її дочки: ОСОБА_3 , 1996 року народження, і ОСОБА_4 , 2011 року народження.

Крім того судом встановлено та підтверджується даними домової книги по зазначеному житловому будинку, що у вказаному будинку без реєстрації також проживає відповідач.

Даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні і вбачається з акту обстеження соціальних та матеріально-побутових умов проживання № 335-02-33/7 від 20.05.2019 року, згідно до якого у вищезазначеному будинку проживають позивачка, відповідач та їх дочка ОСОБА_3 .

Виходячи з рішення Чигиринського районного суду від 18.07.2018 року, яке набрало чинності, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.11.1995 року до 18.07.2018 року, коли даний шлюб було розірвано.

Отже, відповідач проживає в цьому будинку на законних підставах, зі згоди позивачки, будучи членом її сім`ї до моменту розірвання шлюбу.

Як передбачено ст. 156 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

А у відповідності до ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

А ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, при цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення, тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень, при цьому необхідно, щоб до винної особи були застосовані заходи попередження, громадського впливу. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Однак докази, що могли б слугувати підставою для застосування судом норм ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, в матеріалах справи відсутні і підтвердження цьому позивачкою в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, де визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, в судовому засіданні не надано.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Як встановлено судом і не заперечується позивачкою, відповідач вселився в належний позивачці будинок за її згодою, при цьому останньою не доведено, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її власним жилим приміщенням, в зв`язку з чим підстави для виселення відповідача відсутні.

До аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд в постанові від 18 жовтня 2018 року в справі № 160/497/17.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що за наявних обставин відсутні будь-які підстави для виселення відповідача з вище зазначеного будинку без надання йому іншого жилого приміщення.

На підставі викладеного та, керуючись ст. 47 Конституції України, ст., ст.9 ч.4, 64, 116, 156, 157 ЖК Української РСР, ст., 317, 391, 405 ЦК України, п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст., ст. 10, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 4 липня 2019 року.

Головуюча