Справа № 463/1115/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/2615/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю прокурора Заяць І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Бурка В.В.» на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у справі за позовом Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів», держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року позов Фермерського господарства «Бурки В.В.» до Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів», Держави Україна в особі Державної казначейної служби України про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалу суду оскаржив ФГ «Бурка В.В.»

В апеляційній скарзі зазначає, що в ухвалі неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суддя вважав встановленими. Також вказує, що в ухвалі має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,прокурора Заяць І.Є., поясненняперевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Встановлено, що 10 березня 2016 року ФГ «Бурки В. В.» звернулося до суду з позовом до Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів», держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просило стягнути на свою користь з відповідачів по 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті протиправних дій в. о. начальника Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів» В. Хільчишин, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації. Окрім того, позивач, як на підставу звільнення від сплати судового збору, посилався на положення пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2016 року позовну заяву ФГ «Бурки В.В.» залишено без руху, оскільки заявником не було сплачено судовий збір (а. с. 22).

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05 травня 2016 року позовну заяву ФГ «Бурки В. В.» повернуто позивачу у зв`язку із невиконанням вимог ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2016 року (а. с. 32).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року апеляційну скаргу ФГ «Бурки В. В.» задоволено частково, ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 05 травня 2016 року скасовано і передано питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 66).

Підставою для скасування апеляційним судом ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 05 травня 2016 року стало те, що суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та предмет позову. Районним судом не враховано, що позивач, мотивуючи свої позовні вимоги, посилався саме на протиправні дії органу державної влади в. о. начальника Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів» В. Хільчишин.

В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2016 року було відкрито провадження у справі (а. с. 72).

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 січня 2017 року позовну заяву ФГ «Бурки В. В.» залишено без руху, оскільки позивачем не було оплачено судовий збір.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року позов ФГ «Бурки В. В.» залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 8 частини першої статті 207 ЦПК України, від 2004 року.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду, оскільки при поданні позовної заяви позивачем не було сплачено судовий збір, однак, з вказаним висновком суду не можна погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Об`єкти сплати судового збору, тобто процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені у статті 3 Закону України «Про судовий збір». Такими об`єктами є процесуальні документи, які особа подає до суду (позовна заява, апеляційна чи касаційна скарга, заява про перегляд судового рішення тощо). Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється (частина друга статті 3 цього Закону).

Згідно з положеннями пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», в редакції, чинній на час звернення із позовною заявою, судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Однією з основних засад судочинства, визначених пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порушені незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади права особи можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме: при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Враховуючи зміст позовних вимог та категорію спору, не можна погодитися із висновком апеляційного суду про те, що на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» позивач звільняється від сплати судового збору за подання лише позовної заяви до суду першої інстанції та має сплачувати судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарги.

Крім цього, відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України, якою керувався суд і яка була чинною на час ухвалення судового рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 чинного ЦПК України.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтями 1, 12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право юридичної особи на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Відповідно до статті 1 Положення «Про Державну казначейську службу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Спори, що виникають між юридичними особами та органами влади, при реалізації ними своїх повноважень, за своїм суб`єктним складом підвідомчі господарським судам.

Господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб`єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб`єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України.

Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року в справі № 461/1930/16-ц (провадження № 14-60цс18) та постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 454/1668/17 (провадження № 61-15046сво18), постанові Великої палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі № 454/2181/16 (провадження № 14-226цс19).

Ураховуючи те, що ФГ «Бурка В. В.» заявило вимогу до Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів», держави Україна в особі Державної казначейської служби Українилише про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями суб`єкта владних повноважень, така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом така вимога повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та постановлена з порушенням норм процесуального права, що в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, ч. 2 ст. 377 ЦПК України є підставою для його скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч.ч. 1, 2 ст. 377, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В.В.» - задовольнити частково.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року скасувати, провадження по справі закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 липня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.