Провадження № 22-ц/812/958/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 488/1765/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про звернення стягнення на предмет застави

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 22 січня 2019 року суддею Селіщевою Л.І. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави.

Позивач зазначав, що 15 червня 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , інтереси якого представляв ОСОБА_4 , укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 2 450 доларів США зі сплатою 5 % щомісячно строком до 1 серпня 2015 року. На забезпечення виконання умов договору в заставу передано автомобіль марки «TOYOTA Crown», 1982 року випуску, серійний номер НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 . Пунктом 3 Договору погоджено, що в разі порушення грошових зобов`язань предмет застави передається у фактичне користування ОСОБА_3 , який має право звернути стягнення на автомобіль шляхом набуття права власності на нього. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 умов договору позики 16 листопада 2013 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_2 , передав у користування ОСОБА_3 предмет застави та видав довіреність на розпорядження ним. 26 серпня 2015 року ОСОБА_3 передав своє право вимоги йому, ОСОБА_1 , та передав предмет застави у фактичне користування. 28 липня 2016 року здійснена державна реєстрація прав заставодержателя.

Посилаючись на невиконання позичальником ОСОБА_4 умов договору позики, та своє право на звернення стягнення на предмет застави у передбачений договором спосіб, ОСОБА_1 просив передати йому у власність предмет застави.

До участі в справі як третю особу залучено ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, своєї думки стосовно позову не висловили. Справу розглянуто у відсутності відповідача та третьої особи.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що законом не передбачено звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на рухоме майно на підставі судового рішення; ОСОБА_4 не мав повноважень на передачу в заставу транспортного засобу, належного ОСОБА_2 ; а позову до ОСОБА_4 , як учасника позикових відносин, забезпечених заставою, позивач не заявляв.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити його позов. Апелянт не погодився з висновком суду про те, що передача предмета застави у власність заставодержателя є лише позасудовим способом звернення стягнення на предмет застави; а вимог за грошовим зобов`язанням, учасником якого є ОСОБА_4 , він, позивач, не заявляв.

Учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судове засідання апеляційного суду сторони та третя особа не з`явились. Відповідач ОСОБА_2 повідомлений про час та місце судового засідання в порядку частини 11 статті 128 ЦПК. Справу розглянуто за участю представника позивача - адвоката Лазаренка Р.М.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 5 грудня 2009 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_4 довіреність на представлення його інтересів в органах ДАІ та у всіх інших установах, підприємствах та організаціях не залежно від підпорядкування, форм власності з питань, пов`язаних з вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу належного йому автомобіля «TOYOTA Crown», 1982 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № k. MS 137027035, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 9).

У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу зазначено: vin НОМЕР_1 та шасі (кузов, рама, коляска) № k. MS 137027035 (а.с. 8).

15 червня 2010 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , укладено договір позики з умовами забезпечення (далі - Договір)(а.с. 7).

За умовами Договору ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 2450 доларів США строком до 1 серпня 2015 року зі сплатою 5 % щомісячно. Пунктом 2 Договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов`язань за договором ОСОБА_2 передає в заставу транспортний засіб - автомобіль марки «TOYOTA Crown», 1982 року випуску, серійний номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 (а.с. 9). За правилами пункту 3 Договору у разі несплати чергового платежу (процентів) до 10 числа відповідного місяця ОСОБА_2 зобов`язується передати ОСОБА_3 предмет застави, а останній має право звернути стягнення на предмет застави в установленому законом порядку шляхом набуття права на нього.

16 листопада 2013 року ОСОБА_4 , діючи в порядку передоручення від імені ОСОБА_2 , передав у користування ОСОБА_3 предмет застави - автомобіль та видав довіреність на розпорядження ним (а.с. 10, 11).

26 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого останній набув право вимоги за Договором з умовами забезпечення заставою (а.с. 12).

28 липня 2016 року ОСОБА_1 . здійснив державну реєстрацію прав заставодержателя у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а 5 серпня 2016 року повідомив боржника ОСОБА_4 та заставодавця ОСОБА_2 про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та відступлення права вимоги (а.с. 6,13).

5 серпня 2016 року у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстроване звернення стягнення (а.с. 57).

Згідно ЄДР (НАІС) МВС номер кузова спірного автомобіля - MS 137027035, а згідно НБД «Автомобіль» його ідентифікатор - JT1MS1370C0027035 (а.с. 41).

Правовою підставою свого позову ОСОБА_1 зазначав набуття ним прав заставодержателя (договір від 26 серпня 2015 року) та права на звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі права власності на предмет застави (пункт 3 Договору, пункт 1 частини 1 статті 26 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Правовідносини щодо звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження - рухомого майна регулюються Законом «Про заставу» та Законом «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до статті 1 Закону «Про заставу» застава є способом забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За правилами статті 20 Закону «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Підстав, за яких право власності на предмет застави переходить до заставодержателя, цим законом не передбачено.

Згідно за статтею 24 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Правилами статті 25 цього Закону передбачений порядок реалізації предмета забезпечувального обтяження за рішенням суду, в тому числі зазначені ті відомості, які мають бути зазначені в рішенні суду у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Такими відомостями є спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону (пункт 4 частини 2 цієї норми).

Статтею 26 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачені позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких зазначено, такий спосіб, як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом (пункт 1 частини 1 цієї норми).

Порядок звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження передбачений статтями 27-29 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», зокрема порядок передачі обтяжувачу права власності на предмет забезпечувального обтяження.

Зі змісту частини 3 цієї статті умовою, коли така передача здійснюється на підставі рішення суду, є заперечення боржника проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження, подане ним на письмове повідомлення обтяжувача про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження (частина 1 статті 29 Закону).

Отже, системний аналіз вищезазначених норм Закону «Про заставу» та Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» дає підстави для висновку, що застосування позасудових способів звернення стягнення на предмет застави, в тому числі передача права власності на рухоме майно, за рішенням суду можливе лише при наявності певних умов (заперечень боржника).

Висновок суду першої інстанції про неможливість передачі права власності на предмет забезпечувального обтяження за рішенням суду не суперечить положенням вказаних Законів.

Правовий висновок про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки, яка є заставою нерухомого майна, шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, тобто в аналогічних правовідносинах, викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (справа № 916/5073/15) та застосовується судовою практикою.

Доводи апелянта про те, що достатньою підставою передачі права власності на рухоме майно, що є предметом застави, є положення пункту 4 частини 2 статті 25 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо змісту судового рішення, є наслідком невірного тлумачення цієї норми в контексті інших вищеназваних норм цього закону.

Відповідає обставинам справи і висновок суду першої інстанції про те, що довіреність, видана 5 грудня 2009 року ОСОБА_2 представнику ОСОБА_4 , який від імені власника передав автомобіль в заставу за договором від 15 червня 2010 року, не містить повноважень на передачу майна в заставу. При цьому цією заставою забезпечені зобов`язання самого ОСОБА_4 , що суперечить вимогам статті 238 ЦК, якою заборонено представнику вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.

Доводів, які би спростовували ці висновки суду, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтованим є й висновок суду першої інстанції про те, що основним учасником спірних правовідносин є ОСОБА_4 , який мав набути статус відповідача у справі.

Право на звернення стягнення на предмет застави у будь-який спосіб ґрунтується на встановленні факту порушень грошового зобов`язання позичальником, яким є ОСОБА_4 . Такий висновок узгоджується з положенням статті 25 Закону 2, який зобов`язує суд у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, поряд з іншим, визначити та зазначити в рішенні загальний розмір вимог, його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу.

Отже посилання апелянта на те, що вимога про передачу у власність предмета застави та відсутність вимог про стягнення грошових сум з позичальника ОСОБА_4 , змінює суб`єктний склад учасників спору, є помилковим.

Учасником спірних правовідносин є також і ОСОБА_3 Тим більш, що загальний розмір вимоги, яку було відступлено за договором, укладеним 26 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в угоді не зазначено.

Апеляційний суд звертає увагу і на інші перешкоди для реалізації прав позивача, як особи, що набула право вимоги заставодавця, а саме невідповідність ідентифікаційних номерів спірного транспортного засобу, зазначеного в довіреності від 5 грудня 2009 року (а.с. 4) та в договорі позики від 15 червня 2010 року (а.с. 7). Такі суперечності зазначені і в довідці регіонального сервісного центру в Миколаївський області МВС України (а.с.41).

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 5 липня 2019 року.