Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 677/1535/15-ц

провадження № 61-45996св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у ході розгляду справи змінено назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

відповідач -ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року у складі судді Боголюбової Л. М. та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 10 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П'єнти І. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 91 828,75 грн зі сплатою 20,04 % річних та щомісячною винагородою за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % на термін до 06 травня 2018 року. Однак, ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим, з урахуванням уточненої позовної заяви, станом на 01 серпня 2017 року мала заборгованість у розмірі 120 915,37 грн, яка складається з: 54 294,00 грн - заборгованість за кредитом; 23 317,25 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 423,07 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 38 880,48 грн - пеня.

Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнень, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказаний розмір заборгованості за кредитним договором.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання умов кредитного договору недійними.

Позовна заява мотивована тим, що спірним кредитним договором крім відсотків за користування кредитом їй було встановлено додатковий щомісячний платіж, а саме винагородою за резервування ресурсів у розмірі 5,04 %. Вважала, що нею безпідставно сплачено суму у розмірі 24 556,60 грн, оскільки вказана умова кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати умову договору споживчого кредиту від 05 травня 2008 року щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладення договору.

Ухвалою Красилівського районного суду від 08 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 об'єднано в одне провадження із позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» та присвоєно № 677/1535/15-ц.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано умову договору споживчого кредиту від 05 травня 2008 року № HMKWGA, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, недійсною з моменту укладення договору.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором споживчого кредиту від 05 травня 2008 року № HMKWGA у розмірі 39 471,33 грн.

У іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2017 року виправлено описку у вказаному рішенні. Зазначено вірно дату ухвалення рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року.

Додатковим рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 04 січня 2018 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умова договору споживчого кредиту від 05 травня 2008 року про резервування ресурсів є незаконною, оскільки суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою умовою договору щодо споживача, тому наявні підстави для визнання її недійсною з моменту укладення договору.

Щодо позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд вказав, що банк виконав умови кредитного договору від 05 травня 2008 року належним чином, надавши позичальнику обумовлену суму кредиту, а ОСОБА_1 свої зобов'язання за договором виконувала неналежним чином, у наслідок чого виникла заборгованість, яка враховуючи сплачену останньою суму за резервування ресурсів, становить 39 471,33 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 вересня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 120 915,37 грн кредитної заборгованості.

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3 448 грн судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умова кредитного договору від 05 травня 2008 рокупро встановлення винагороди за резервування ресурсів є несправедливою та суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», але ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено банком, тому у задоволенні її позову слід відмовити з цієї підстави.

При цьому апеляційний суд задовольнив позовні вимоги банку повністю, вказавши, що наданий ним розрахунок заборгованості від 08 серпня 2017 року відповідає умовам кредитного договору та підтверджується матеріалами справи, а ОСОБА_1 не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів про виконання нею умов зазначеного вище кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати у частині стягнення з неї заборгованості й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у цій частині.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що банк звертався до неї 26 червня 2009 року з вимогою про дострокове повне погашення кредиту, тобто змінив строк виконання нею зобов'язання за кредитним договором та не мав права у подальшому нараховувати проценти за користування кредитними коштами, пеню та комісію, а вимог про стягнення сум відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, банком не заявлялося. Апеляційний суд не врахував відповідні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Вказує, що нею вже сплачена кредитна заборгованість, вказана у вимогах 2009 року, у повному обсязі, а суди першої та апеляційної інстанцій не врахували надані нею докази.

Відзив на касаційну скаргу банк до суду не подав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (у ході розгляду справи змінено назву на АТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 91 828,75 грн на наступні цілі: 80 000 грн - на споживчі цілі, 2 400 грн - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 457,16 грн - на страхування майна, 400 грн - на особисте страхування, а також у розмірі 8 571,60 грн - на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, на термін до 06 травня 2018 року.

За пунктами 4.1, 4.2 кредитного договору для виконання зобов'язань за цим договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2) до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право зазначене у пункті 4.1. договору позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному у пункті 8.1 договору.

У додатку № 2 до кредитного договору від 05 травня 2008 року визначено графік погашення кредиту.

У зв'язку із неналежним виконання ОСОБА_1 зобов'язань за вказаним кредитним договором, у неї утворилася заборгованість, яка станом на 01 серпня 2017 року становить 120 915,37 грн, яка складається з: 54 294,00 грн - заборгованість за кредитом; 23 317,25 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 423,07 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 38 880,48 грн - пеня.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п'ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

До вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції не врахував наведених норм матеріального права та висновки ВеликоїПалати Верховного Суду, не перевірив доводів відповідача про те, що банк надіслав 26 червня 2009 року на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове повне погашення кредитної заборгованості (том 1, а. с. 160), про що нею зазначалося, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», та не надав правову оцінку тому, чи мав право банк після цього нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом.

Крім того, за положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Апеляційний суд не надав належної правової оцінки та не встановив, за які послуги банк просив стягнути з відповідача комісію в уточненій позовній заяві (том 2, а. с. 73); не дослідив, чи була комісія встановлена за дії, які банк здійснює на власну користь, чи за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів»; чи є відповідна умова кредитного договору нікчемною, тобто такою, яка не потребує визнання недійсною (незалежно від того, чи визнана недійсною судом); чи повинен був банк враховувати відповідні платежі при розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 05 травня 2008 року.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог статей 263-265, 382 ЦПК України не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не врахував наведених норм матеріального права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду й Верховного Суду України, не перевірив належним чином і не надав правової оцінки доводам відповідача, дійшовши передчасного висновку про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, розгляд справи апеляційним судом проведено не повно, то справу у частині вирішення позову АТ КБ «ПриватБанк» необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводів щодо неправильного вирішення апеляційним судом справи у частині позову ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання умов кредитного договору недійними, а також відповідних вимог її касаційна скаргу не містить, тому судове рішення у цій частині колегією суддів не перевіряється відповідно до положень статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 10 вересня 2018 року у частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк