Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 320/4673/16-ц

провадження № 61-17912св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2017 року у складі судді Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору дарування земельної ділянки.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 21 квітня 2017 року звернулася до суду із апеляційною скаргою. Просила також поновити строк на апеляційне оскарження ухвали. На обґрунтування поважності причин пропуску указаного процесуального строку заявник зазначала, що є особою з інвалідністю першої групи, важко хворою, оскаржувану ухвалу отримала запізно.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2017 року наведені заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції визнано неповажними, апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк - 30 днів з моменту отримання копії ухвали - для подання заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що 30 серпня 2016 року ОСОБА_1 отримала копію ухвали суду першої інстанції від 27 липня 2016 року, подала апеляційну скаргу 21 квітня 2017 року, однак заявником не надано доказів на підтвердження існування непереборних обставин, які перешкоджали їй звернутись з апеляційною скаргою в період з 30 серпня 2016 року до 21 квітня 2017 року, а тому зазначені в клопотанні підстави для поновлення строку є неповажними.

На виконання вимог зазначеної ухвали суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 направила заяву, в якій зазначила, що в період з 24 березня 2017 року до 06 квітня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні та надала довідку № 12 на підтвердження зазначеного.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року заявнику надано додатковий строк для подання заяви із зазначенням інших поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_1 не надала жодних доказів на підтвердження існування обставин, які перешкоджали їй звернутись з апеляційною скаргою в період з 30 серпня 2016 року до 23 березня 2017 року та з 07 квітня 2017 року до 20 квітня 2017 року.

На виконання вимог зазначеної ухвали суду апеляційної інстанції заявник надала виписку з медичної карти про перебування на стаціонарному лікуванні з 25 квітня 2017 року до 15 травня 2017 року та направлення в обласну консультативну поліклініку від 16 лютого 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявником не підтверджено наявність обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість звернутись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою у встановлені статтею 294 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року строки в період з 30 серпня 2016 року до 23 березня 2017 року, тобто протягом майже восьми місяців після отримання судового рішення. Надана заявником виписка з медичної карти про перебування її на стаціонарному лікуванні з 25 квітня до 15 травня 2017 року не може свідчити про наявність зазначених підстав, оскільки апеляційна скарга подана до суду першої інстанції 21 квітня 2017 року, тобто до надходження на лікування в умовах стаціонару.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

ОСОБА_1 у липні 2017 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявник є особою з інвалідністю першої групи, потребує постійного догляду, важко хворіє. Крім того, зазначає, що надала суду медичні документи про знаходження на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні та інші медичні документи щодо знаходження її на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні, однак зазначені документи не були взяті до уваги судом апеляційної інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 02 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 19 квітня 2018 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, якийпередбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії»), рішення від 23 липня 2003 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, справа «Олександр Шевченко проти України», рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України», ухвала від 14 жовтня 2003 року).

Частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною другою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строків. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Норми цивільного процесуального закону не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Водночас право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримала копію ухвали суду першої інстанції 30 серпня 2016 року, про що свідчить її підпис на обкладинці справи, однак із апеляційною скаргою заявник звернулась лише 21 квітня 2017 року.

На підтвердження поважності причин пропуску строку заявник посилалася на те, що є особою з інвалідністю першої групи, надала документи, що підтверджують факт її перебування на стаціонарному лікуванні у період з 24 березня до 06 квітня 2017 року та у період з 25 квітня до 15 травня 2017 року та направлення в обласну консультативну поліклініку від 16 лютого 2017 року; стверджувала, що вона є особою з обмеженими можливостями

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Постановляючи ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що заявник тривалий час не реалізовувала права на апеляційне оскарження судового рішення, а лише наявність у неї статусу особи з інвалідністю першої групи не свідчить про те, що це було перешкодою для подання скарги.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд також дійшов правильного висновку, що заявником в установлений строк не усунуто недоліків, а вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження у поданих заявах є неповажними.

Верховний Суд погоджується з таким висновком.

Встановлено, що заявник 30 серпня 2016 року особисто отримала в суді першої інстанції копію ухвали від 27 липня 2016 року, п`ятиденний строк на подання апеляційної скарги сплив 05 вересня 2016 року, апеляційна скарга подана 21 квітня 2017 року.

При цьому заявник не посилалася на обставини та докази неможливості подання апеляційної скарги саме у межах строку на апеляційне оскарження або в інший розумний строк.

Подані заявником докази перебування на стаціонарному лікуванні у відповідних лікувальних закладах стосуються періоду після спливу строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду у цій справі про те, що визначені ОСОБА_1 у апеляційній скарзі підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, їх обґрунтованість спростовується матеріалами справи, оскільки заявником не надано доказів щодо наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції. Судом також враховано тривалість неподання апеляційної скарги, що відбулося за спливом більше семи місяців з моменту отримання копії ухвали місцевого суду (у період з 30 серпня 2016 року до 23 березня 2017 року). Причини пропуску строку визнані неповажними на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів.

ЄСПЛ зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_1 своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення всіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, заявник не надала.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права.

За нормою частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко