Справа № 128/292/19
РІШЕННЯ

Іменем України

28.10.2019 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі- Бутіній Г.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів ,-

УСТАНОВИВ:

05.02.2019 позивач звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з із позовом до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів, стягнутих судовим рішенням на утримання малолітньої дитини.

Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що він з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.06.2011 по 06.04.2015 та в період шлюбу в сторін народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.10.2018 з позивача стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу.

Зазначає, що в даний час від не працює, в нього на утриманні знаходиться батько , який є особою з інвалідності 1 групи, тому вважає, що є підстави для зміни розміру аліментів, в бік зменшення, в твердій грошовій сумі - 50% від прожиткового мінімуму для дитини -1626 гривень /2 =813 гривень.

З посилкою на ст.ст.182-184,192 СК України вважає, що суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Вказує, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України (ч. 2 ст. 182 СК України).

Просить суд зменшити розмір аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , стягнувши з нього аліменти в твердій грошовій сумі розмірі 813 гривень, щомісяця, на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої доньки.

13.03.2019, через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву (а.с.32-33), з якого убачається, що вона позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що позивачем невірно застосовані, не наведені правові підстави для задоволення позову, обставини, зазначені в позовній заяві не підтверджуються відповідними доказами.

Вказує, що з тексту позовної заяви позивач ОСОБА_3 має на утриманні батька, який є особою з інвалідністю І крупи, однак до матеріалів позовної заяви не надано доказів того, що він має батька, а також того, що дана особа має інвалідність і доглядає за батьком.

Зазначає, що їй відомо, що дана особа не є його рідним батьком, в цієї особи (вітчима) є свій рідний син, який їздить на роботу до Польщі та висилає кошти, крім позивача та батька в даному будинку живе невістка батька, а також його дружина.

Вказує, що те що відповідач не працює є його особистим волевиявленням. Відповідач може працювати або стояти в центрі зайнятості та отримати офіційний статус «безробітного», але цього зроблено не було, тому не можна вважати цю обставину, як підставою для зміни розміру аліментів.

Зазначає, що відповідач просить стягнути з нього лише 813 гривень, однак з даною позовною вимогою вона не погоджується, оскільки в позовній заяві позивач вказує, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вважає, що стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої доньки у меншому за мінімальний розмір, встановлений ст. 182 СК України, призводить до порушення прав дитини на належне матеріальне забезпечення.

Вказує, що на даний час їх донька ходить до садочку , потребує коштів на додаткові гуртки, на одяг і на інші необхідні речі. Тому зменшення суми розміру аліментів до 813 гривень до досягнення нею повноліття, ставить її доньку та її в скрутне матеріальне становище.

Просить суд відмовити в задоволені позову.

12.03.2019, через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву (а.с. 39-40), з якої убачається, що на його думку відповідач у своєму відзиві умисно перекручує факти, з метою створити у суду негативне враження про нього.

Вказує, що він дійсно має мінливий дохід, має на утриманні батька- інваліда, а тому вважає, що до даних правовідносин повинна бути застосована стаття 184 СК України.

В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися по невідомим для суду причинам.

В судовому засіданні представник позивача- ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у ньому, суду зазначив, що на даний час позивач офіційно не працює, у Центрі зайнятості на обліку не перебуває, письмових доказів про те, що ОСОБА_6 є інвалідом 1 групи, про те, що він є батьком позивача, та те, що позивач здійснює за ним догляд , або є його піклувальником, у нього як представника- відсутні. Суду доповнив, що йому відомо про те, що позивач мешкає разом із батьком вдвох, інших осіб ( дружини, дітей тощо) на утриманні він не має.

Представник відповідача в судому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, з підстав зазначених у відповів на позов , суду доповнив, що належних та допустимих доказів про те, що майновий стан позивача погіршився , те що на його утриманні перебуває батько, доказів родинних зв`язків про те, що взагалі ОСОБА_6 є його батьком та має 1 групу інвалідності , ані позивача ані його представник суду не надали. Вважає , що позивач є фізично здоровою особою, має можливість працевлаштуватися , але цього не робить , інших осіб на утриманні не має.

Вислухавши вступне слово представників сторін, вивчивши позов, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності докази, суд дійшов висновку, що позов є не обґрунтованим та таким, що підлягає відмові у задоволені, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно до приписів ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Судом установлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду.

В період шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька, ОСОБА_5 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 від 18.07.2013 року (а.с. 8).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.10.2018 стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки зі всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення донькою повноліття, починаючи з 14.08.2018 року (а.с.4-5).

Згідно довідки Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області № 155 від 05.03.2019 року ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею проживає донька ОСОБА_7 (а.с. 36).

Донька сторін ОСОБА_7 часто хворіє та перебуває на диспансерному обліку в Гавришівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини, про що свідчить відповідна довідка з лікарні (а.с.34).

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з частиною другою статті 182 СК України (у редакції, чинній до прийняття Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 викладено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.

У статті 192 СК України тільки вказано на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, відповідно до статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, пов`язаних з обов`язком батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до положень, викладених в ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно до до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України та змісту положень ст. 192 СК України, позивач повинен довести наявність обставин щодо зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я (чи інших обставин), що настали після ухвалення судового рішення, яким визначено розмір аліментів.

Відповідно до 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже суд не бере до уваги письмові пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які додав до позову позивач ( а.с.6,7), оскільки вони є недопустимими доказами . Так як, згідно ч.1 ст. 90,91 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення суд про відомі йому обставини, які мають значення для справи, який викликається до судового засідання у разі задоволення судом поданого стороною клопотання при виклик свідка.

В свою чергу, позивач та його представник не зверталися до суду із клопотаннями про виклик свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судове засідання.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем не доведено обставин належними, допустимий та достатніми доказами , які б мали підтвердити той факт, що після ухвалення судового рішення від 19.10.2018 про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки, змінився його матеріальний стан, або виникли інші обставини, які відіграють суттєву роль в житті позивача, та у відповідності із ст.192 Сімейного кодексу України, є підставою для зменшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду.

Суд, критично відноситься до позиції позивача, який посилається, як на підставу для зміни розміру аліментів, що у нього на утриманні перебуває батько, який є особою з інвалідністю І групи, оскільки ці обставини не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Також при вирішенні даного спору, суд також враховує, що позивач ОСОБА_3 є особою працездатного віку, фізично здоровий, не є особою, яка має інвалідність, крім доньці, інших осіб на утриманні не має ; за власним бажанням офіційно не працевлаштовується, оскільки доказів про звернення ним до територіального Центру зайнятості населення з питанням працевлаштування ним суду не надано; також відсутні докази про наявність медичних протипоказань встановлених позивачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності.

Отже , аналіз досліджених та оцінених судом доказів в їх сукупності приводить суд до висновку , що позивач спроможний сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі, який визначений за судовим рішенням, а тому у задоволені позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК, Суд-

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів ,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти дні з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 31.10.2019.

Суддя: