Справа № 305/87/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого: Собослой Г.Г.,

суддів: Джуга С.Д., Куштан Б.П.,

секретаря: Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 24 травня 2018 року у справі №305/87/15-ц (Головуючий: Ємчук В.Е.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради, ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог: Кобилецько-Полянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. про визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 перебувала у державній власності у яку в 1979 році на підставі ордера №17 було заселено сім'ю ОСОБА_3.

На той час сім'я ОСОБА_3 складалася із його дружини - ОСОБА_5 та синів - ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_1.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, розпорядженням Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області від 16 листопада 1995 року №116, квартира АДРЕСА_1 була відчужена в порядку безоплатної приватизації на користь ОСОБА_5 з відповідною передачею цієї квартири в цілій частині у власність останньої через відповідне оформлення свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1997 року.

ОСОБА_5 23 січня 2013 року уклала договір дарування №121, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. із ОСОБА_1, який являється одноосібним власником вищезазначеної квартири.

Зазначає, що матеріалами справи та об'єктивними обставинами доводиться той факт, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, має право на приватизацію майна державного житлового фонду у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і це право підлягає судовому захисту з підстав та доводів, викладених як у первісній позовній заяві, так і у заяві про збільшення позовних вимог.

Із врахуванням уточнених позовних вимог позивач просив поновити строк позовної давності, визнати недійсним та скасувати у Ѕ частині розпорядження Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області №116 від 16 листопада 1995 року про передачу у приватну спільну власність житлової квартири АДРЕСА_1 в цілій частині гр.ОСОБА_5; свідоцтво про право власності на дану квартиру видане 27 березня 1997 року в цілій частині на її ім'я; договір дарування квартири укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. та зареєстрований в реєстрі за №121, визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, право власності на 1/2 частину даної квартири та вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Рахівського районного суду від 24 травня 2018 року змінений позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано в частині Ѕ:

- Розпорядження Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області №116 від 16 листопада 1995 року про передачу у приватну власність житлової квартири АДРЕСА_1 в цілій частині громадянці ОСОБА_5;

- Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане 27 березня 1997 року в цілій частині на ім'я ОСОБА_5;

- Договір дарування житлової квартири АДРЕСА_1, укладений 23 січня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. та зареєстрований в реєстрі за №121.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, право власності на 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 397,40 грн. судового збору.

Стягнуто з відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради Закарпатської області в користь ОСОБА_3 397,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстави передбачені чинним законодавством для задоволення позовних вимог відсутні. Так, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими і суд порушив право власності відповідача ОСОБА_1 на спірну квартиру і зовсім безпідставно передав Ѕ частину у власність позивачу.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчать розписки про вручення їм поштового вправлення і їх неявка не перешкоджає розгляду справи у відсутності сторін відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України.

Встановлено, що на підставі ордера №17 від 10 грудня 1979 року виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради квартиру АДРЕСА_1 було вселено сім'ю ОСОБА_3 у складі дружини - ОСОБА_5, синів: ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Розпорядженням Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області від 16 листопада 1995 року №116 «Про приватизацію державного житлового фонду» спірну квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_5 та видано на його підставі свідоцтво про право власності на дану квартиру від 27 березня 1997 року на ім'я останньої.

ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 померла.

23 січня 2013 року, за життя ОСОБА_5 подарувала спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

Відповідно до ст.1 ч.1, ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року, наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаної квартири шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно з ч.1 ст.5 вищезазначеного Закону до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Із довідки виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради від 21 серпня 2014 року №1693 вбачається, що на день смерті матері сторін - ОСОБА_5 у спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_1 (а.с.16).

Довідкою виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради від 12 березня 2015 року №448 видане про те, що позивач ОСОБА_3 дійсно зареєстрований в АДРЕСА_1, однак фактично проживає по АДРЕСА_2.

Виходячи з положень ст.1 ч.1, ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а отже, і право на приватизацію з іншими членами сім'ї.

Позивач ОСОБА_1 має право на частку в приватизованому майні, так як був вселений зі своїми батьками у спірну квартиру з 10 грудня 1979 року, постійно там проживав та був зареєстрований у ній, а на час звернення його матері, ОСОБА_5 із заявою про приватизацію нерухомого майна, а саме - 13 листопада 1995 року, та винесення Фондом комунального майна Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, відповідного розпорядження про приватизацію нерухомого майна в цілій частині на користь ОСОБА_5 №116 від 16 листопада 1995 року з подальшою видачею їй свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1997 року, позивач вважався тимчасово відсутньою особою, яка знаходилася на сезонних роботах за межами держави, однак, за нею зберігалося право на це житло.

Дана обставина стверджується витягом із трудової книжки ОСОБА_3, що містяться в матеріалах справи (а.с.159-164 Т.1) з якої вбачається, що з 13 червня 1994 року по 27 листопада 1997 року позивач працював муляром 3-розряду в ТзОВ «Сета Интернешнл ЛТД» Західного адміністративного округу міста Москви, Російської Федерації (наказ №84 від 13.06.1994 року, наказ №149 від 27.11.1997 року), тобто, підтверджується факт тимчасової відсутності позивача за місцем його реєстрації/проживання на час приватизації нерухомого майна.

У відповідності до п.2 ч.3 ст.71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Із довідки ВАТ «Закарпатський арматурний завод» вбачається, що єдиним користувачем спірної квартири на час її приватизації була наймач, ОСОБА_5, що фактично не відповідає дійсним обставинам справи і в ній не зазначено прізвища, імені, по-батькові особи, що видала цей документ, не зазначено дату видачі, реєстраційного номера, не зазначено відомостей про квартиру, в якій проживає ОСОБА_5, не вказано адресу місця її розташування, технічних характеристик тощо, у зв'язку з чим унеможливлюється ідентифікація обставин, викладених в цих документах, з відповідною прив'язкою до часу їх виникнення. Дана довідка стала підставою позбавлення права позивача на приватизацію квартири, яка була його постійним місцем проживання та реєстрації, при тимчасовій його відсутності за ним зберігалось його право на це житло і він мав право на її частину, однак участі у приватизації не брав та згоди на приватизацію не надавав.

Відповідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки, судом першої інстанції встановлено на підставі наявних доказів обґрунтованість позовних вимог у частині визнання недійсними розпорядження про приватизацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності на житло, а тому є підставною і позовна вимога про визнання недійсним договору дарування від 23.01.2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, що був посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С., зареєстрований в реєстрі за №121, яка є похідною від двох перших позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач ОСОБА_1, 1962 р.н. мав право на приватизацію майна державного житлового фонду у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і це право підлягає судовому захисту, а тому є підставними та підлягають задоволенню позовні вимоги у заявлених частинах.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16 січня 2015 року і до цього часу позивач не мав об'єктивної можливості дізнатися про порушення його права, а саме: оформлення свідоцтва про право власності на житло від 27.03.1997 року в цілій частині за його матір'ю - ОСОБА_5, оскільки до того часу не мав наміру реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно і правомірно вважав, що його право власності непорушене, так як був зареєстрований у квартирі, яка є предметом позову, але з об'єктивних причин тимчасово у ній не проживав, однак за ним зберігалось право на житло, а отже має право на отримання своєї частки квартири у приватну власність внаслідок приватизації.

Оскільки, ОСОБА_1 не знав і не міг знати про існування правовстановлюючих документів, які є предметом позову, і відповідно не міг їх оскаржити, і позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Судові витрати судом першої інстанції вирішено у відповідності до вимог ст.ст.133, 141 ЦПК України.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой