Ухвала

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 666/2730/14-ц

провадження № 61-11052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Харківський національний університет внутрішніх справ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 02 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Цуканової І. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - ХНУВС) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проходив навчання у Харківському національному університеті внутрішніх справ з серпня 2008 року до червня 2012 року.

16 серпня 2008 року між ХНУВС та відповідачем укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до пункту 2.3.6 договору відповідач зобов`язувався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ після закінчення навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з його утриманням під час навчання в університеті, згідно із затвердженим розрахунком.

Після закінчення навчання, 02 червня 2012 року, відповідача було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області.

26 лютого 2014 року ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 фактичні витрати, пов`язанні з його навчанням, в розмірі 39 839,34 грн.

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про розірвання договору.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ХНУВС не виконав своїх зобов`язань за договором від 16 серпня 2008 року № 4302- 08 л/с.

Згідно з пунктом 5.2 договору сторони несуть відповідальність за повне виконання зобов`язань, взятих на себе згідно з договором. Зі свого боку, позивач ( ОСОБА_1 ) частково виконав свої зобов`язання і прослужив в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області 1 рік і 9 місяців. Відповідач за зустрічним позовом також виконав свої зобов`язання частково.

Позивач зазначав, що відповідач не виконав зобов`язань, передбачених пунктом 2.1.3 договору, оскільки відповідач (виконавець) був зобов`язаний забезпечити позивача харчуванням за весь період навчання, згідно з існуючими нормами, однак з вересня 2009 року і до закінчення навчання, тобто до 02 червня 2012 року, його і ряд інших курсантів виселили з казарми на квартири в м. Харкові .

Також не виконано пункт 2.1.6 договору, яким передбачено, що виконавець зобов`язаний щороку інформувати позивача про витрати на його утримання, але цього не робив.

Згідно з пунктом 2.1.7 договору після закінчення навчання позивачу повинні були видати нагрудний знак і грошові виплати, передбачені відповідними нормативно-правовими актами.

Посилаючись на те що ХНУВС та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області зобов`язання виконали не в повному обсязі, ОСОБА_1 просив суд розірвати договір від 16 серпня 2008 року № 4302-08 л/с.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 вересня 2014 року позов ХНУВС задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ХНУВС фактичні витрати, пов`язані з його навчанням, в розмірі 1 635,55 грн та судові витрати в розмірі 243,60 грн.

У решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ХНУВС не доведено правомірність стягнення витрат та їх розмір, крім речового утримання за 2-4 курс у сумі 1 635,55 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 02 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ХНУВС скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ХНУВС 38 203,79 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ХНУВС витрати зі сплати судового збору в сумі 593,02 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач довів розмір отриманого відповідачем грошового, продовольчого, речового та комунального забезпечення такими документами: довідкою за підписом начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ХНУВС щодо грошового забезпечення ОСОБА_1 , довідкою-розрахунком витрат на харчування ОСОБА_1 , складеним начальником відділення продовольчого забезпечення ХНУВС; довідкою-розрахунком про вартість фактично отриманого ОСОБА_1 речового майна та лазне-прального забезпечення, складену начальником відділення речового забезпечення ХНУВС; розрахунком комунальних послуг, складеним начальником комунально-експлуатаційного відділення ХНУВС.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову не оскаржувалося та в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач надав розрахунки вартості послуг, яких фактично не надавав, а відшкодуванню піддягає вартість тих послуг, які надані фактично. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги докази, які були надані до суду апеляційної інстанції без обґрунтування поважності їх неподання до суду першої інстанції. ХНУВС та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області зобов`язання за договором виконали лише частково.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що згідно з наказом ректора ХНУВС від 31 липня 2008 року № 405о/с ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1-го курсу до навчально-наукового інституту підготовки фахівців кримінальної міліції за спеціальністю 6.060100 «Правознавство» (за напрямом підготовки фахівців для підрозділів боротьби з економічною злочинністю) з 16 серпня 2008 року, присвоєно йому спеціальне звання «рядовий міліції» (а. с. 8).

16 серпня 2008 року між ХНУВС, Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області та ОСОБА_1 укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України № 4302-08 пе/Хс (а. с. 9, 10).

На підставі наказу ректора ХНУВС від 02 червня 2012 року № 216о/с курсанта 4-го курсу за спеціальністю «Правознавство» (напрям підготовки фахівців для підрозділів боротьби з економічною злочинністю) лейтенанта міліції ОСОБА_1 з 02 червня 2012 року відраховано зі складу курсантів та відкомандировано до Управління Міністерства внутрішніх справ України

в Херсонській області (а. с. 11).

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області від 26 лютого 2014 року № 38 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України за статтею 64 пункт «ж» (за власним бажанням) лейтенанта міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого карного розшуку лінійного відділення в порту «Херсон» УМВС. Вислуга років на день звільнення - 5 років 06 місяців 10 днів (а. с. 12).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги

правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім

випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена в частині першій статті 19 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України 2005 року до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною третьою статті 6 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII), чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Частиною першою статті 20 Закону № 565-XII передбачено, що працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Згідно з статтею 18 Закону № 565-XII підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням

здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18) дійшла висновку, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві відповідно до статті 17 КАС України 2005 року (статті 19 КАС України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), яка регулює питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що поняття «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

З урахуванням наведеного правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суди першої та апеляційної інстанцій, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяли не як суди, встановлені законом.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи те що позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства, Верховний Суд вважає, що рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 вересня 2014 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 02 серпня 2016 року необхідно скасувати, а провадження у справі - закрити.

Керуючись статтями 255, 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 вересня 2014 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 02 серпня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів закрити.

Роз`яснити Харківському національному університету внутрішніх справ, що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик