У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.10.2019 Справа №2-350/11

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Братасюка В.М.

за участю секретаря Созанської Т.І.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження, а саме стягувача АТ «Універсал Банк» у виконавчих провадженнях №58623775 від 14.03.2019р., №58624117 від 14.03.2019р. щодо виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24.01.2011 року по цивільній справі №2-10072/10 правонаступником ОСОБА_1 .

В обгрунтування своїх вимог, посилається на те, що 03.07.2019 року було укладено договір про відступлення права вимоги №84/19, відповідно до якого отримала право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», зокрема до: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Представник АТ «Універсал Банк» в судове засідання не з`явився, подано заяву згідно якої не заперечують щодо задоволення вимог заявника.

Приватний виконавець Мелих А.І. в судове засідання не з`явився, однак подав суду клопотання про розгляд заяви у його відсутності, щодо вирішення заяви покладається на думку суду.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, хоча про день та час розгляду заяви були повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду заяви.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).

24.01.2011року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення по справі №2-350/11, яким стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №022-2008-158 від 01.02.2008 року в сумі 890836,41 гривень. Звернуто стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 25,1кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Середою І.А. 01.02.2008р. по реєстру №1186 зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 01.02.2008р. за №2667314, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №022-2008-158 від 01.02.2008 року для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсал Банк» в сумі 890836,41грн.

Згідно вказаного рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано виконавчі листи, на підставі яких приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І. було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень №58623775 від 14.03.2019р., №58624117 від 14.03.2019р.

03 липня 2019 року ОСОБА_1 та ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» в особі Стасюка Володимира Георгійовича, який діє на підставі довіреності, що посвідчена 18.03.2019 року Скульською Т ОСОБА_4 А. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 1032, уклали Договір про відступлення права вимоги №84/19, зміст якого передача-набуття права вимоги до боржника - ОСОБА_2 (основний позичальник) за кредитним договором №022-2008-158 від 01.02.2008 року.

В свою чергу 03 липня 2019 року первинний Договір про відступлення права вимоги №84/19, щодо відступлення права вимоги до ОСОБА_2 про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором №022-2008-158 від 01.02.2008 року був укладений між AT «Універсал Банк» в особі ОСОБА_5 , який діє на підставі Довіреності, від 02.07.2019 року за реєстровим №169-ЮДК спільно із ОСОБА_6 , яка діє на підставі Довіреності, від 02.07.2019 року за реєстровим №169-ЮД1 та ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» в особі Стасюка Володимира Георгійовича, який діє на підставі довіреності, що посвідчена 18.03.2019 року Скульською Т ОСОБА_4 А. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 1032.

Згідно ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.5 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.

Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір відступлення права вимоги укладається в такій самій формі, що і договір, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦКУ).

За договором відступлення права вимоги можуть бути відступлені права вимоги за будь-якими договорами (купівля-продаж, поставка, позика, позичка, кредит тощо) будь-яким кредитором, зокрема, у договорі купівлі-продажу:

кредитором продавцем товару (за вимогами щодо оплати поставленого товару);

кредитором покупцем товару (за вимогами щодо поставки товару в рахунок перерахованої передоплати).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений тільки в тому випадку, коли таку заборону встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦКУ), при цьому згода боржника на заміну кредитора не потрібна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦКУ).

З правової позиції договори відступлення права вимоги охарактеризувати складно. Заслуговує на увагу підхід, відповідно до якого договори цесії не є самостійним договором, а виступають предметом певного договору (договору купівлі-продажу, міни, дарування права вимоги тощо).

За такими договорами кредитор продає іншій особі своє право вимоги, вчиняє відступлення права вимоги, а той, що придбав це право (новий кредитор), намагається здійснити набуте право.

Суди переважно кваліфікують договори відступлення права вимоги як договори купівлі-продажу права вимоги (див. інформаційний лист ВАСУ від 11.12.2013 р. № 1713/12/13-13, в якому адміністративним судам було наказано керуватися ухвалою ВАСУ від 19.11.2013 р. № К/800/17433/13 у справі № 2а-7912/12/1370). У цьому рішенні було зазначено, що право вимоги як майновий об`єкт повністю відповідає законодавчо встановленим критеріям, які використовуються для позначення поняття активу. Такий об`єкт виникає в результаті минулих подій, а від його використання очікується вигода у вигляді його погашення грошовими коштами чи в інший спосіб.

Отже, за змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із результатів системного аналізу цих норм, зокрема пунктів 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

Зазначене угзоджується із висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 28.04.2018року у справі № 61-1104св18, також аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.

У зв`язку заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, і її заміна новим кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою заінтересованої особи. Такою заінтересованою особою є новий кредитор (правонаступник).

Заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.

Процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), регулюються розділом VI Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК).

Крім того, під час розгляду питань, повязаних із виконанням судових рішень у цивільних справах, суди мають керуватися, зокрема положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

В ст. 9 Конституції України йдеться про те, що міжнародні договори, ратифіковані Верховною радою України, є частиною національного законодавства України. Отже, норми Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і все, що з неї витікає, є частиною законодавства України і має застосовуватися нарівні із законами, прийнятними урядом. Це, зокрема, продиктовано пп. «b» п. 3 ст. 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, учасником якої є Україна, та відповідно до якого поряд із нормами міжнародного договору обов`язково треба використовувати подальшу практику застосування договору, який встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

Так, у рішенні від 29 червня 2004 року у справі «Півень проти України» Європейський суд з прав людини тлумачить частину 1 статті 6 Конвенції, сформульовану так: « Кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків (...), має право на справедливий (...) розгляд упродовж розумного строку (...і судом, встановленим законом », а саме, зазначає, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які, у країні яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін. У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «ТЕРЕМ ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» Суд робить висновок, що триваюче невиконання значної частини боргу за рішенням суду, винесеним на користь заявника, складає порушення п.1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження, слід задовольнити та замінити стягувача АТ «Універсал Банк» на його правонаступника ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 442 ЦПК України, ст.ст. 512, 514 ЦК України ст.ст.1, 8, 11, 15 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження задовольнити.

Замінити сторону, а саме стягувача АТ «Універсал Банк» у виконавчих провадженнях №58623775 від 14.03.2019р., №58624117 від 14.03.2019р. щодо виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24.01.2011 року по цивільній справі № 2-10072/10 на його правонаступника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації (проживання): АДРЕСА_2 ).

Ухвала набирає законної сили через п`ятнадцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня проголошення ухвали, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк