Провадження № 22-ц/812/1090/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 485/1036/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Цуркан І.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , її представник Грозік І.І.,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухваленого 16 квітня 2019 року під головуванням судді Квєтки І.А. в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від спадкування

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про усунення від спадкування.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,20 га, кадастровий № НОМЕР_1 , що розташована в межах території Краснознам`янської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області.

За життя, 4 липня 2013 року, ОСОБА_4 склав на її ім`я заповіт, посвідчений секретарем Краснознам`янської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Чепік Н.Г. за реєстровим № 11.

При зверненні у червні 2017 року до Снігурівської державної нотаріальної контори з питань оформлення спадщини за заповітом, їй стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася також донька ОСОБА_4 ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею першої черги та має право на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатна за віком особа.

Посилаючись на те, що за півроку до смерті її батько знаходився у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, оскільки був тяжко хворий, вона увесь час доглядала та піклувалася про батька, надавала йому матеріальну та іншу допомогу, а відповідачка ухилялася від надання допомоги батькові та взагалі не навідувалася до нього, позивачка просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за правилами ст. 1224 ЦК України.

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати зазначений заповіт недійсним.

При цьому посилалася на те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а саме, в заповіті відсутній підпис в графі заповідача, а запис « ОСОБА_4 » виконаний почерком, який є відмінним від почерку ОСОБА_4

Крім того, ОСОБА_2 посилалась на нікчемність заповіт, який був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме, відсутній запис, де б заповідач власноруч зазначив про прочитання ним заповіту уголос. Також в заповіті не зазначено місце його складання та час посвідчення заповіту.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 7 вересня 2017 року обидва позови об`єднано в одне провадження.

Ухвалою того ж суду від 5 листопада 2018 року до участі у справі залучено ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції щодо первісного позову мотивовано тим, що позивачкою не надано суду доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 потребував допомоги саме від ОСОБА_2 , відповідачка мала можливість надавати допомогу батькові, але ухилилась від надання допомоги спадкодавцю.

Рішення суду щодо відмови в задоволенні зустрічного позову мотивоване тим, що оскаржений заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності, позивачка належних та допустимих доказів не надала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, на не відповідність висновку суду дійсним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовну заяву про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд незаконно відхилив її доводи, викладені в зустрічній позовній заяві.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в якому вона заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом надана належна оцінка поданим сторонами доказам та показам свідків, рішення відповідає вимогам закону. Зокрема, згідно показам свідків, заповідач самостійно з`явився до сільської ради та виявив бажання скласти заповіт на її ім`я, секретарем сільської ради було надруковано заповіт, зачитано заповідачем уголос, після чого заповідач поставив свій підпис у заповіті та у книзі реєстрації нотаріальних дій. В судовому засіданні оглядалася книга реєстрації нотаріальних дій, в ній є запис про реєстрацію заповіту та підпис ОСОБА_4 Крім того, ОСОБА_2 не спростувала належними доказами, що наявний в заповіті запис « ОСОБА_4 » зроблений їхнім батьком.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 4 липня 2013 року, яким заповів дочці ОСОБА_1 належне йому на праві власності майно, а саме, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,20 га, кадастровий № НОМЕР_1 , яка розташована в межах території Краснознам`янської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (державний акт НОМЕР_2 виданий Снігурівською райдержадміністрацією 18 травня 2005 року).

Заповіт посвідчений секретарем Краснознам`янської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Чепік Н.Г за реєстровим № 11, та зареєстрований у Спадковому реєстрі.

Як вбачається з копії спадкової справи № 78/2017, заведеної Снігурівською державною нотаріальною конторою 2 березня 2017 року, ОСОБА_1 прийняла спадщину на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 на підставі поданої заяви.

Крім ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини також звернулися інші діти спадкодавця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Згідно з правилами статті 1241 ЦК України ОСОБА_2 має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, оскільки на час відкриття спадщини вона є непрацездатною за віком (1959 року народження).

ОСОБА_2 пред`явила вимогу про недійсність вказаного заповіту, посилаючись, по-перше, на відсутність волевиявлення заповідача, а саме відсутність підпису ОСОБА_4 в заповіті, та вважаючи, що підпис від імені ОСОБА_4 , виконаний не ним особисто, а іншою особою, а тому заповіт має бути визнаний недійсним за правилами частини 2 статті 1257 ЦК України. По-друге, ОСОБА_2 посилалась на порушення вимог щодо форми заповіту та його посвідчення, що відповідно до вимог частини 1 статті 1257 ЦК України, свідчить про нікчемність заповіту.

Тобто ОСОБА_2 пред`явила вказані вимоги посилаючись на дві підстави для визнання заповіту недійсним, а саме, на частину 2 статті 1257 ЦК України, а також на частину 1 статті 1257 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсним заповіту на підставі частини 2 статті 1257 ЦК України, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких вимог.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, згідно з положеннями статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Обґрунтовуючи свої вимоги про недійсність заповіту з підстав, передбачених частиною 2 статті 1257 ЦК України, ОСОБА_2 посилалась лише на те, що підпис в спірному заповіті від імені ОСОБА_4 , виконаний не ним особисто, а іншою особою.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

Зясування належності підпису певній особі потребує спеціальних знань, а тому ці обставини мають встановлюватись за допомогою почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 та її представник не заявляли клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з приводу належності підпису в спірному заповіті.

Не заявляла ОСОБА_2 такого клопотання і в апеляційній скарзі.

Отже, доказів на підтвердження того, що заповіт від 4 липня 2013 року підписав не ОСОБА_4 , а інша особа, відповідач не надала.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що запис « ОСОБА_4 » виконаний почерком відмінним від почерку її батька, а тому йому не належить, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Отже, рішення в частині вимог про визнання недійсним спірного заповіту з підстав, передбачених частиною 2 статті 1257 ЦК України, суд першої інстанції ухвалив з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому в цій частині рішення належить залишити без зміни.

Водночас, відмовляючи у визнанні спірного заповіту недійсним з підстав, які передбачені частиною 1 статті 1257 ЦК України, суд першої інстанції також виходив з недоведеності таких вимог.

Між тим, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Предметом позову ОСОБА_2 в названій частині, є визнання заповіту недійсним з посиланням на його нікчемність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 ЦК України).

Отже, такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

Крім того, відповідно до правового висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону (пункт 84).

У цій справі ОСОБА_2 стверджує, що нікчемним є спірний заповіт. Наслідком такої нікчемності є право усіх спадкоємців ОСОБА_4 на отримання спадщини за законом після його смерті. Отже, спір фактично стосується наявності чи відсутності права на спадкове майно. За таких умов належним способом захисту інтересів ОСОБА_2 є визнання права на спадщину (пункт 1 частини 2 статті 16 ЦК України). Водночас ОСОБА_2 відповідну позовну вимогу не пред`являла.

Отже, позовна вимога ОСОБА_2 про визнання недійсним нікчемного заповіту не може бути задоволена, оскільки заявник просила застосувати неналежний спосіб захисту. Тому апеляційний суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного заповіту, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Така позиція також відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункти 85, 86) під час розгляду спору у подібних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності спірного заповіту зазначених висновків суду не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду в частині позову ОСОБА_1 сторони не оскаржували, а тому апеляційний суд в цій частині рішення не перевіряє.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції потрібно змінити в частині зустрічного позову ОСОБА_2 , виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частини 1-2 статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Зважаючи на висновок апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення і залишення без змін резолютивної частини цього рішення, якими в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 04 липня 2019 року.