Справа № 645/6982/18
Провадження № 2/645/591/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності на 21/160 частин земельної ділянки,-,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності на 21/160 частин земельної ділянки кадастровий №:04:018:001, розташованої по вул. Красна Поляна, 17, у м.Харкові, мотивуючи вимоги тим, що після отримання правовстановлюючого документа на право власності за заповітом на 21/160 частин житлового будинку зясувалось, що земельна ділянка під будівлями їй не належить.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 2018 року йому в порядку спадкування за заповітом на праві власності належить 21/160 частина житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по вул.Красна Поляна, 17 в м.Харкові. 13/20 частин вказаного домоволодіння та 13/20 частин земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, належать 3-й особі ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 30.03.2017р., посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстрові №№ 128 та 130.Відповідачі ОСОБА_4. та ОСОБА_3 як і я, є спадкоємцями за заповітом на частину домоволодіння по вул.Красна Поляна, 17 в м.Харкові, спадщину після смерті спадкодавця - ОСОБА_7 вони прийняли, але свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримали. У звязку з тим, що відповідачі не бажають оформлювати свої спадкові права, позивач вимушений був звернутися до суду для оформлення спадщини після смерті своєї тітки ОСОБА_7 Викладені вище обставини встановлені та підтверджені рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 13 серпня 2018 року, яке набрало законної сили. Спірне домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 0,1000га., кадастровий № :04:018:0001, на яку 15.07.2005 року спадкодавець ОСОБА_7 та на той час співвласник домоволодіння ОСОБА_8 отримали ОСОБА_9. Спадкодавець ОСОБА_7а В.П. на належні їй 7/20 частин домоволодіння зробила заповіт від 20.11.1996р., посвідчений 12-ю Харківською державною нотаріальною конторою, а земельна ділянка під домоволодінням, яка була приватизована 15.07.2005р., до складу спадщини за заповітом не увійшла. Після отримання позивачем правовстановлюючого документу на право власності за заповітом на 21/160 частину житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Красна Поляна, 17, у м.Харкові зясувалося, що земельна ділянка під будівлями йому не належить, тобто, на думку позивача, порушується загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. У звязку з тим, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадщину прийняли, не бажають оформлювати свої спадкові права, він позбавлений можливості вирішити спір без звернення до суду.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3, не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням проводити слухання у його відсутність.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4, не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомила.

У судове засідання третя особа ОСОБА_5 не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, надала суду заяву з проханням проводити слухання у її відсутність, проти позову не заперечує.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов'язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 13 серпня 2018 року (справа 645/4753/17, провадження 2/645/462/18) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на 14/80 частин домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, третя особа: ОСОБА_5 задоволені частково. Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності в порядку спадкування за заповітом на 21/160 частин домоволодіння по вул. Красна Поляна,17 в м.Харкові, яке складається з житлового будинку літ. "А-1" загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 31,8 кв. м. та відповідної частини надвірних будівель, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7, яка померла 14 травня 2006 року.

Зазначеним рішенням встановлено, що 20.11.1996 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: всю належну їй на праві власності частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в м. Харкові, вул. Красна Поляна, 17, вона заповідає в рівних частинах кожному: дочці ОСОБА_4, племінникам ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_2

Позивач отримав правовстановлюючі документи на право власності на 21/160 частин житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Красна Поляна, 17, у м.Харкові, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Домоволодіння по вул. Красна Поляна, 17, у м.Харкові, розташовано на земельній ділянці площею 0,1000га., кадастровий № :04:018:0001, ОСОБА_9 на право власності на земельну ділянку серія ЯА №452191 ві видано 15 липня 2005 року на імя ОСОБА_8.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно дост.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно розяснень, що містяться у п.п.3.1, 3.5 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

- виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

- погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

- одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

- реєстрація права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 125 ЗК України України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретну земельну ділянку не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х Земельного Кодексу України «Перехідні положення».

Зокрема, позивачем не надано документ, який би підтверджував право власності спадкодавця (ОСОБА_9 акт на право власності на землю, свідоцтво про право власності, рішення про передачу у приватну власність спадкодавцю земельної ділянки, технічну документацію щодо земельної ділянки, докази визначення меж земельної ділянки, погодження меж із суміжними землевласниками, тощо) на земельну ділянку за адресою: м.Харків, вул. Красна Поляна, 17.

Аналізуючи вищевикладене та надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до переконання, що позивач не довів своїх позовних вимог та обставин, викладених ним у позовній заяві.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності на 21/160 частин земельної ділянки відмовити у повному обсязі

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 28 березня 2019 року

Головуючий-суддя: