Справа № 565/2147/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/3011/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

розглянувши у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського окружного адміністративного суду про визнання дій та бездіяльності протиправною ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського окружного адміністративного суду про визнання дій та бездіяльності протиправною.

Позов обґрунтовує тим, що при здійсненні правосуддя відповідач протиправно надіслав процесуальні документи на адресу позивача із скороченим терміном зберігання на підставі протиправної відмітки на рекомендованому листі. Крім цього, суд в порушення вимог процесуального закону не надіслав позивачу та його представникам належно оформленого судового рішення, а тому просить визнати дії та бездіяльність відповідача протиправними.

Оскаржуваною ухвалою закрито провадження у справі.

Ухвалу оскаржив ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала постановлена неналежним та неповноважним судом, без з`ясування всіх обставин справи. Звертає увагу, що предметом позову є юридична діяльність судового органу при захисті прав споживача фінансових послуг ОСОБА_1 , а порушення полягають у порушенні судочинства. Просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач та його представники в судове засідання не з`явились.

Про розгляд справи в суді апеляційної інстанції позивач та його представники повідомлялись неодноразово, однак рекомендовані листи повернулися на адресу суду із зазначенням причин повернення - «за закінченням встановленого строку зберігання» та «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.92,93,104-107,114-117).

Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Каракуця проти України» ЄСПЛ зазначив, що заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, судом вжито необхідних заходів для належного повідомлення учасників справи про судове засідання, однак позивач та його представники не вжили заходів для отримання кореспонденції та не цікавились інформацією щодо стану розгляду апеляційної скарги.

Представник відповідач в судове засідання не з`явився, хоч належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що ухвала є законною та обґрунтованою, тому просить залишити її без змін. Розгляд справи провести у відсутності представника Львівського окружного адміністративного суду (а.с.95).

У ч. 2 ст.247 ЦПК України зазначено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського окружного адміністративного суду про визнання дій та бездіяльності протиправною.

Позов обґрунтовує тим, що при здійсненні правосуддя відповідач протиправно надіслав процесуальні документи на адресу позивача із скороченим терміном зберігання на підставі протиправної відмітки на рекомендованому листі. Крім цього, суд в порушення вимог процесуального закону не надіслав позивачу та його представникам належно оформленого судового рішення, а тому просить визнати дії та бездіяльність відповідача протиправними.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням положень ст.ст. 56, 126, 129 Конституції України на спірні правовідносини не поширюється юрисдикція загальних судів по розгляду заявлених позивачем вимог в порядку цивільного судочинства, оскільки суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, а також суд як орган, що здійснює правосуддя не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Також, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів», у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно зі статтями 126, 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і керуються верховенством права, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а також однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до зазначених положень Конституції України, судові рішення і, відповідно, дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов`язаних з підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції.

Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Суд є органом, який розглядає справи на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України та законодавством про судочинство.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України, № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Постановляючи ухвалу, суд правильно і обґрунтовано вирішив, що провадженя у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського окружного адміністративного суду про визнання дій та бездіяльності протиправною не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Висновок суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), а саме: Львівський окружний адміністративний суд, який діє від імені держави та виконує покладені на нього державою функції правосуддя відповідає правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 454/1008/16 .

Доводи апеляційної скарги, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Аргументи апеляційної скарги щодо постановлення ухвали неналежним та неповноважним судом не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України,- суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 01 липня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк