Справа № 482/1897/18
Номер провадження 2/482/28/2019
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2019 року місто Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі головуючого: судді Демінської О.І., за участю секретаря судового засідання Мозгової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 (законний представник ОСОБА_1 ) про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/6 частки житлового будинку, стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації за 1/2 частку вартості спільного рухомого майна в сумі 12500 грн.

На обґрунтування позову вказала, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2003 р. по 16.12.2010 р., фактичні шлюбні відносини у якому між ними припинені з травня 2010 р. В цей період ними за спільні кошти було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 р. 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ),2, вартість якого на момент виникнення спору становить 856377 грн., м`який куток (диван і крісла), вартістю 3000 грн., ліжко, вартістю 5000 грн., килим, вартістю 2000 грн., телевізор, вартістю 4000 грн., штори, вартістю 2000 грн., проведено опалення та придбаний котел, вартістю 7000 грн., які після припинення шлюбних відносин залишилися у користуванні відповідача, про поділ яких вона і просить.

Уточнивши заявлені позовні вимоги позивач остаточно просила суд про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/6 частку житлового будинку, на м`який куток (диван і крісла), вартістю 3000 грн., килим, вартістю 2000 грн., телевізор, вартістю 4000 грн., штори, вартістю 2000 грн., стягнення судових витрат в сумі 1630 грн. судового збору та 800 грн. в рахунок відшкодування вартості оцінки майна.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив, просив про застосування строку позовної давності до вимог про про поділ спільного майна подружжя, про право власності на яке позивач не заявляла протягом 8 років після розірвання шлюбу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , законним представником якого є позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав, вважав їх такими, що підлягають задоволенню з підстав, вказаних у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 , її представник адвокат Коренко Т.В., будучи присутніми в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення з підстав, вказаних у позові. Також вказали, що вимогу про застосування строку позовної давності вважають безпідставно, оскільки до цього часу про порушення права позивача як співвласника майна їй відомо не було. В подальшому представником позивача подано заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, направив до суду свого представника адвоката Іванову Н.М.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Іванова Н.М. проти задоволення позову заперечила, просила про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Також просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вказавши на відсутність доказів придбання 1/3 частини житлового будинку за рахунок спільних коштів сторін як подружжя. Підтвердивши, що дійсно під час перебування в шлюбі сторонами було придбано телевізор та м`який куток, з вартістю, зазначеної позивачем, не погодилася. Крім того заперечила щодо факту, придбання іншого зазначеного в позові майна.

Вивчивши доводи позову, вислухавши пояснення учасників судового провадження, , дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як встановлено судом, між позивачем ОСОБА_1 , яка на час реєстрації шлюбу мала прізвище ОСОБА_4 , та відповідач ОСОБА_2 01.03.2003 р. було зареєстровано шлюб (свідоцтво про одруження НОМЕР_1 , видане ВРАГС Єланецького РУЮ Миколаївської області 01.03.2003 р.), який рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16.12.2010 р. розірвано.

З травня 2010 р. сторони припинили шлюбні відносини, розпочали окреме проживання, що встановлено рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16.12.2010 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та сторонами не заперечується.

Позивач 24.11.2011 р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , зміниши прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 про шлюб НОМЕР_2 , видане ВДРАЦС Новоодеського РУЮ 24.11.2011 р.)

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору) є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 , виданим МВРАГС Миколаївського обласного управління юстиції 03.09.2003 р.

Договором купівлі-продажу житлового будинку від 25.05.2007 р. підтверджується, що ОСОБА_2 набув право власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 21.06.2007 р. ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , що діяли від свого імені та як законні представники від імені їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , відчужили належну їм на праві спільної часткової власності (по 1/5 частці кожному) квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , за 22258 грн.

Співвласниками вказаного будинку на момент його придбання вказано ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 по 1/3 частці (приватна спільна часткова власність).

Свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 , виданим 23.10.2017 р. Новоодеським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області підтверджується, що ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Спадкоємцем майна померлого ОСОБА_11 відповідно до повідомлення Новоодеської державної нотаріальної контори від 06.06.2019 р. є ОСОБА_11

Відповідно до висновку про вартість майна, проведеного ТОВ „Антан-Юг 08.10.2018 р. оціночна вартість індивідуального житлового одноповерхового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 856377 грн.

Інших доказів вартості майна учасниками судового провадження не надано.

Представник відповідача у судовому засіданні факт придбання позивачем та відповідачем телевізора та м`якого кутка підтвердила, заперечивши вартість оцінки такого майна, факт придбання іншого, зазначеного у позові майна, заперечила. Будь-яких доказів вартості майна не надала.

З клопотанням про проведення експертизи про визначення вартості майна сторони не зверталися, ознак майна, за допомогою якогоих б можливо було більш точно провести його ідентифікацію, суду не вказали.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦК України гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, недоведеність обставин, на яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову та, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Відповідно до правил ст.ст. 57, 69,70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Ст.. 71 СК України визначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою.

Згідно з правовим висновком, викладеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа №372/504/, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), що визначено ст. 60 СК України.

Враховуючи, що право власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 до перейменування, що підтверджено відповідачем), буд. 2, набуто відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем ОСОБА_13 , відповідачем доказів придбання вказаного майна за рахунок особистих коштів не надано, суд приходить до висновку, що вказане майно (1/3 частина будинку) належить їм на праві спільної сумісної власності, у зв`язку із чим підлягає поділу між сторонами.

Факт придбання сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та його наявність у користуванні відповідача: м`якого кутка, який складається з дивана та 2 крісел, телевізора визнано представником відповідача, у зв`язку із чим вказане майно підлягає поділу між сторонами. Враховуючи, що доказів вартості вказаного майна відповідачем, представник якого заперечувала вартість цього майна, зазначеного у позові, не надано, твердження позивача щодо вартості м`якого кутка (диван і крісла), вартістю 3000 грн., телевізора, вартістю 4000 грн., не спростовано, суд виходить із вартості, вказаної позивачем у позові, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, відсутність пропозицій сторін щодо поділу майна, наявність якого сторонами не заперечувалася, а також інтересів неповнолітнього ОСОБА_3 , який є сином позивача та відповідача та проживає на момент розгляду справи судом із позивачем, у зв`язку із чим приходить до висновку про необхідність передачі телевізора у власність позивачу, без присудження стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації вартості, що перевищує належну їй частку спільного сумісно нажитого майна на 500 грн. ( вартість майна, що підлягає поділу становить 7000 грн., а відповідно вартість побутового майна, що підлягає поділу на користь позивача 3500 грн.

Оскільки жодною із сторін доказів придбання сторонами іншого майна, вказаного у позові, не надано, а представником відповідача факт придбання майна заперечується, суд приходить до висновку про відсутність доказів придбання сторонами іншого майна, у зв`язку із чим вимоги про його поділ задоволенню не підлягають.

Відповідачем факт придбання сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі газового котла для опалення будинку заперечено та спростовано наданим до суду робочим проектом додаткового встановлення опалювального прибору, виконаного у 2012 році, тобто після розірвання шлюбу між сторонами та в період їх окремого проживання.

Крім того, безпідставними суд вважає твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя.

Так, ч.1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права.

За правилами ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Абзацем 3 п.15 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним, розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Доказів того, що відповідач заперечував права позивача на придбане у період зареєстрованого шлюбу частку житлового будинку, а також іншого майна, вимагав його поділу, суду не надано.

Сам по собі факт існування заочного рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 11.09.2012 р., ухваленого за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, у перегляді якого позивачу відмовлено у зв`язку із відсутністю доказів того, що вона є співвласником житлового будинку, в тому числі і внаслідок поділу майна подружжя, не свідчить про заперечення відповідачем права власності позивача на відповідну частку у спільному майні, а навпаки підтверджує факт тривалої відсутності позивача за зареєстрованим її місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого спору щодо належності сторонам відповідної частки житлового будинку, не виникало, а тому права позивача не порушувалися.

Про факт порушення права свого права як співвласника житлового будинку позивач дізналася у вересні 2018 року та в жовтні цього ж року звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя.

Факт не проживання позивача у спірному житлі не є умовою припинення права співвласника на частку у спільному майні, так як на зміст права власності не впливає вибір співвласником постійного місця проживання, що визначено ч.2 ст. 317 ЦК України. Позивач нарівні із відповідачем, як будь який власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі і правом проживання у ньому.

Також не спростовує цих тверджень позивача і постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 16.07.2010 р., наданої представником позивача до суду, згідно з копією якої спір між сторонами стосувався того, що ОСОБА_5 забрала належний її чоловіку системний блок від комп`ютера ще до розірвання шлюбу між сторонами.

З урахуванням вищевикладеного, позов підлягає частковому задоволенню та відповідно до вимог ст.. 142 ЦПК України з відповідача на користь позивача має бути стягнуто судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 18, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити у власність ОСОБА_1 телевізор, вартістю 4000 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 815,00 грн. судового збору, 800 грн. в рахунок відшкодування вартості оцінки майна.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.І.Демінська

Повне рішення виготовлено 30 червня 2019 року