Справа № 347/1277/18
Провадження № 22-ц/4808/827/19
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Фединяк
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В.,Мелінишин Г.П.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Веселова В.М. у м. Коломия,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання, втановлених ст. 625 ЦК України

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Снятинського районного суду від 05 грудня 2013 року розірвано договір купівлі-продажу №9 від 22 листопада 2009 року нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, укладеного між сторонами, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 281 689 грн та 114 грн і 2 800 грн судового збору, а всього 284 603 грн. У зв`язку з неналежним виконання рішенням суду ОСОБА_2 , він звернувся в суд з позовом про стягнення витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання. Рішенням Верховинського районного суду від 29 липня 2015 року задоволено його позов до ОСОБА_2 та стягнуто з останнього на його користь 178 715 грн витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання. На підставі виданих Снятинським та Верховинським районними судами виконавчих листів відділом державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції відкриті виконавчі провадження про стягнення з боржника ОСОБА_2 на його користь грошових коштів на загальну суму 463 317 грн. Однак боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішень судів. Посилаючись на норми ст.ст. 526 та 625 ЦК України зазначає, що загальна сума боргу становить 463 317 грн., загальна кількість прострочених днів станом на день проведення розрахунку (27 червня 2018 року) становить 1133 дні. Згідно проведеного розрахунку сума інфляційних збитків становить 164 477 грн. Три відсотки річних від простроченої суми на день проведення розрахунку становить 43 145 грн. (463 317 х 3% х 1133 : 365). Загальна сума шкоди, спричиненої боржником ОСОБА_2 неналежним виконанням грошового зобов`язання станом на 27 червня 2018 року, становить 207 622 грн. Просить стягнути з відповідача в його користь грошову суму в розмірі 207 622 грн. в рахунок відшкодування шкоди за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 164 477 грн інфляційних збитків в рахунок відшкодування шкоди за неналежне виконання грошового зобов`язання. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1644 гривні 77 коп. на користь держави

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволені позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, він не ухиляється від виконання рішення Снятинського районного суду від 05 грудня 2013 року про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 463317 грн та рішення Верховинського районного суду від 29 липня 2015 року. Так, згідно довідки Косівського РВ ДВС від 04 липня 2018 року №8634 на виконання судових рішень за виконавчим листом на користь ОСОБА_1 стягнуто 4378, 23 грн Оскільки виконавчі провадження за виконавчими листами, виданими на підставі вказаних рішень тривають, не закриті, тому шкоди стягувачу не завдано.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 02 липня 2019 року подав клопотання про відкладення розгляд справи, посилаючись на зайнятість адвоката, який не може прибути у судове засідання.

Колегія суддів вважає, що клопотання про відкладення розгляд справи слід відхилити, оскільки таке відкладенні розгляду справи призведе до порушення строку розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції - протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, встановленого ч.1 ст. 371 ЦПК України та про намір допустити тяганину у розгляді цієї справи, оскільки 13 червня цього року у зв`язку із зайнятістю адвоката розгляд справи було відкладено на 02 липня 2019 року.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце судового засідання у судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання згідно із частиною другою статті 625 ЦК України. Рішенням Снятинського районного суду від 05 грудня 2013 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому та відшкодування матеріальної шкоди - розірвано договір № 9 купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому, укладений 22 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 281 689 грн. 06 коп. та 114 грн. і 2 800 грн. судового збору. Відповідно до умов даного договору продавець ОСОБА_2 зобов`язувався передати, у четвертому кварталі 2011 року, у власність покупця ОСОБА_1 однокімнатну квартиру, яка буде створена в майбутньому, загальною площею 42,2 кв.м. на 2-му поверсі житлового будинку по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 оплатити кошти за неї у розмірі 217276 грн. 25 коп. Заочним рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2015 року в справі № 347/937/15 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 178 714, 83 грн. витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання. Вказаним судом встановлено, що з часу винесення Снятинським районним судом рішення суду на користь ОСОБА_1 невиконане основне зобов`язання відповідача перед позивачем до лютого 2015 року складало 284 603,06 грн. У з`явку з невиконанням рішень суду, згідно з розрахунком сума інфляційних збитків за період з 27 червня 2015 року по 27 червня 2018 року становить 164 477 грн, яку суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ..

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому та відшкодування матеріальної шкоди - розірвано договір № 9 купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому, укладений 22 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 281 689 грн. 06 коп. та 114 грн. і 2 800 грн. судового збору. (а.с.4-5).

Заочним рішенням Верховинського районного суду від 29 липня 2015 року в справі № 347/937/15 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 178 714, 83 грн. витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання. Вказаним судом встановлено, що з часу винесення Снятинським районним судом рішення суду на користь ОСОБА_1 невиконане основне зобов`язання відповідача перед позивачем до лютого 2015 року складало 284 603,06 грн. Відділом ДВС Косівського РУЮ в лютому 2015 року списано з рахунку ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості 3 478 грн., а тому, станом на час звернення до суду 21.05.2015 року невиконане основне зобов`язання відповідача перед позивачем складає 281 125,06 грн., тому позов в межах заявлених вимог станом на 21.05.2015 року про стягнення 3% річних та інфляційних витрат у сумі 178714 грн. 83 коп. підлягав задоволенню (11927,87 грн. + 166786,96 грн). (а.с. 6-7).

27 березня 2014 року виданий виконавчий лист № 351/2488/13-ц Снятинським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 284 603 грн. боргу та 25 березня 2016 року виданий виконавчий лист № 347/937/15 Верховинським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 178 714,83 грн. боргу.

Згідно виконавчого листа № 351/2488/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 частково борг в сумі 4 378,23 грн. згідно платіжного доручення № 284 від 18 лютого 2015 року, що підтверджується довідкою № 8634/12.6-26/05 від 04 липня 2018 року (а.с. 8).

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року, рішення Верховинського районного суду від 29 липня 2015 року на підставі статті 625 ЦК України, суд першої інстанції правильно виходив із того, вказані рішення набрали законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу не виконано, а, отже, допущено прострочення грошового зобов`язання. У зв`язку із цим позивачем обґрунтовано здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду, що в силу вимог частини другої статті 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту підписання і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

Г.П. Мелінишин