Справа №490/2180/18
Провадження № 22ц/812/1140/19 Головуючий у 1-ї інстанції Гуденко О.А.
Категорія 20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 липня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Гавор В.Б.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_7,

відповідача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О.А. в залі суду в місті Миколаєві об 11 годині 30 хвилин зі складенням його повного тексту 23 квітня 2019 року , по справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 серпня 2003 року на Товарній Універсальній біржі «Клондайк-Юг» між ОСОБА_1 як покупцем та ОСОБА_4 як продавцем з тих підстав, що продавець договір не підписувала, наміру відчужувати квартиру не мала.

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_4 є власником спірної квартири з 29 липня 2003 року, в якій проживали її батьки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .. Сама власниця квартири проживала за межами України в РФ у місті Сніжногорськ Мурманської області та до міста Миколаєва за період з 2000 року по 2014 рік не приїздила.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, та після її смерті спадщину прийняла її мати ОСОБА_6 , оскільки батько спадкодавиці вже помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , яка спадщину, після смерті дочки не встигла оформити.

Після смерті ОСОБА_6 за прийняттям спадщини звернулася позивач ОСОБА_3 , але у видачі свідоцтва про право власності їй було відмовлено, так як спадкове майно у вигляді квартири №22 було нібито відчужено за життя ОСОБА_4 на користь відповідача, який зареєстрував біржовий договір після смерті ОСОБА_6 , а саме 30 червня 2017 року.

Разом з тим, на думку позивача, відповідач ОСОБА_1 не міг укласти біржовий договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , так як вона до міста Миколаєва у 2003 році не приїздила, а договір дарування, за яким вона набула первісне право власності, від її імені укладала ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченої нотаріусом міста Сніжногорська РФ довіреності.

Квартира із володіння ОСОБА_4 не вибувала, так як у ній постійно проживали її батьки до своєї смерті.

Посилаючись на вказане, позивач просила визнати договір купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених частинами 3, 5 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України.

Позовних вимог або їх підстав у період розгляду справи позивач не змінювала та не уточнювала.

Відповідач ОСОБА_1 письмового відзиву на позов не надав, але у судовому засіданні вимоги не визнав та пояснив, що за домовленістю із ОСОБА_4 , після укладення договору залишилися проживати її батьки, а тому тільки після смерті ОСОБА_6 він зареєстрував угоду, виконав попередні домовленості.

Ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 березня 2018 року та 7 червня 2018 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру, та забезпечені докази шляхом їх витребування від різних організацій.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено, ухвалено визнати договір-купівлі квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 серпня 2003 року на Товарній Універсальній біржі «Клондайк-Юг» між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 недійсним.

При ухваленні рішення суд першої інстанції керувався частиною 1 статті 203 і частиною 1 статті 215 ЦК України, посилаючись на те, що зміст договору суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, та просив скасувати рішення суду із закриттям провадження по справі.

На думку апелянта позивач не довів, а суд не встановив у чому полягає недійсність оспорюваного правочину.

Спірна квартира набута ним правомірно та зареєстрована у відповідності до діючого в наступний час законодавства.

Підстав для ствердження того факту, що продавець ОСОБА_4 не перетинала кордон у 2003 році, немає, так як Державна прикордонна служба була утворена 31 липня 2003 року, а програмне забезпечення стало працювати на 179 із 219 пунктів прикордонного контролю тільки наприкінці 2003 року.

У письмовому відзиві представник позивача вважала її доводи безпідставними, а рішення суду таким, що відповідає вимогам закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , місцевий суд виходив з того, що ґарантовані Конституцією України права позивача на отримання спадщини, після смерті ОСОБА_6 , яка фактично прийняла спадщину після смерті своєї доньки ОСОБА_4 , порушені укладенням спірної угоди.

З такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Так, згідно зі статтями 48, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), які діяли на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.

Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

При вирішенні справи судом установлено, що 29 липня 2003 року між ОСОБА_5 як дарувателем та ОСОБА_4 як обдарованою, від імені якої за нотаріально посвідченою довіреністю нотаріусом міста Сніжногорськ Мурманської області РФ діяла ОСОБА_6 , укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що посвідчено нотаріально та зареєстровано у відповідному реєстрі прав на нерухомість МБТІ (а.с.65-83).

30 серпня 2003 року на Товарній Універсальній біржі «Клондайк-Юг» між ОСОБА_4 як продавцем і ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу без попереднього отримання відповідного витягу МБТІ (а.с.92-93).

Вказаний договір у реєстрі прав на нерухомість МБТІ не зареєстровано, і його оригінал суду не надано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Сніжногорськ Мурманської області РФ померла ОСОБА_4 (а.с.6).

Дані про прийняття після її смерті спадщини та кола спадкоємців відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вони були виписані з адреси постійного місця мешкання у спірній квартирі №22 (а. с.8-9, 13 ).

Після смерті останнього мешканця ОСОБА_6 , 27 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до державного реєстратора щодо реєстрації його права власності на спірну квартиру на підставі біржового договору купівлі-продажу укладеного 30 серпня 2003 року між ним та ОСОБА_4 ..

30 червня 2017 року державним реєстратором внесені записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо первісної реєстрації прав власності ОСОБА_4 , а потім права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.88-101).

Таким чином державним реєстратором здійснена реєстрація прав власності на підставі біржового договору, не зареєстрованого в органах місцевого самоврядування у відповідності до діючого на серпень 2003 року законодавства України, та не посвідченого нотаріально як у відповідності до ЦК УРСР, так і у відповідності до ЦК України, а також внесені дані щодо первісної реєстрації права власності за померлою особою.

Одночасно зі здійсненням реєстрації біржового договору, після смерті ОСОБА_6 до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася позивач ОСОБА_3 (а.с.11-12), у якій не зазначила чергу своєї спорідненості із померлою ОСОБА_6 , та вказала надуману адресу місця мешкання спадкодавиці, за якої остання не проживала.

Листом нотаріуса від 23 лютого 2018 року позивачу ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спірне майно на ім`я спадкодавці, а також неможливістю встановити родинні відносини між особою, яка звернулася за спадком, та померлою ОСОБА_6 (а.с.17).

Разом з тим, ОСОБА_3 звернулася із зазначеним позовом до суду, у якому оспорила правомірність набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, не за фактом порушенням ним порядку оформлення правочину та його реєстрації, а посилаючись виключно на відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на відчуження набутого нею майна, що, на її думку, підтверджується не спростовуванням підпису відчужувача на біржовому договорі, а довідкою про відсутність даних про перетин ОСОБА_4 кордону України з РФ у цій проміжок часу.

При цьому вказала на наявність у неї права на пред`явлення наведених вище вимог щодо оспорювання правочину як спадкоємці ОСОБА_6 , яка є матір`ю ОСОБА_4 , та прийняла після смерті доньки спадщину у вигляді спірної квартири.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відтак, позивач ОСОБА_3 при пред`явленні позову щодо оспорювання угоди, вчиненої від ім`я одного із спадкодавців, та як особа, що не є стороною за правочином, повинна підтвердити свою зацікавленість в розгляді цього спору, а також наявність у неї порушеного права та інтересу щодо отримання спірного майна у спадок.

Однак, позивачем на підтвердження таких обставин у судові засідання не надано жодного доказу, в тому числі: щодо спорідненості ОСОБА_6 з померлою ОСОБА_4 ; звернення ОСОБА_6 з відповідною заявою та підтвердження факту одноосібного прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_4 ; а також щодо підтвердження спорідненості ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_6 і, як наслідок, наявність у неї права на пред`явлення вимоги щодо оспорювання права власності відповідача ОСОБА_1 стосовно квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу учасники справи на власний розсуд розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору (стаття 13 ЦПК України), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав, так як збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про порушення права позивача ОСОБА_3 на можливість отримання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_1 , є передчасним та не підтвердженим дослідженими матеріалами справи.

Тому, за наявності наведених вище обставин, не має правового значення обґрунтування судового рішення матеріальною нормою, на яку позивач у позові не посилалася, застосування норм матеріального права, які на час правовідносин, що виникли між сторонами не існували, та не виконання судом свого обов`язку щодо роз`яснення стороні права на зміну підстав або предмету позову на основі викладених нею обставин справи.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо вирішення спору є передчасними, та такими, що суперечать нормам процесуального та матеріального права, які наведені колегією суддів.

За такого, судове рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та без повного встановлення обставин справи, з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 376, пунктом 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі частин 1 і 13 статті 141 ЦПК України, виходячи із обсягу заявлених вимог, понесені судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції слід покласти на позивача, у зв`язку з чим неї на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути сплачені ним витрати в сумі 1 057 грн. 20 коп..

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 057 грн. 20 коп. судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного змісту судового рішення.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова