КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №756/9611/16-ц

11 липня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Сержанюка А.С.

- Мельника Я.С.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Тітова М.Ю., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

25 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що в червні 2012 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. В цьому шлюбі у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , 2009 року народження та ОСОБА_4 , 2012 року народження.

До лютого 2016 року вони разом з дітьми та її матір`ю проживали в належній останній на праві власності квартирі АДРЕСА_1 в якій були створені усі необхідні умови для проживання та розвитку дітей.

У травні 2016 року, після приїзду на відпочинок до Автономної Республіки Крим, відповідач примусово та неправомірно вивіз дітей до Російської Федерації, де проживають його батьки, чим позбавив її можливості бачитися, спілкуватися з дітьми, а також брати участь у їх вихованні.

Ураховуючи наведене просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_1 за її місцем проживання: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала дві аналогічні апеляційні скарги в яких просила скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційні скарги обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Зазначала, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що вона не надавала згоди на вивіз дітей на постійне проживання до Російської Федерації. Вважає, що в суду були всі підстави відмовити у визнанні рішення Залізничного міського суду Московської області Російської Федерації від 26.09.2016 року та захистити права громадян України, оскільки вона, відповідач та діти є громадянами України й з даним позовом вона звернулася до суду раніше, ніж було ухвалено рішення Залізничного міського суду Московської області Російської Федерації від 26.09.2016 року. Зазначає, що суд першої інстанції був зобов`язаний витребувати висновок органу опіки та піклування у даній справі, проте не виконав цього процесуального обов`язку.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 адвокат Квак Вадим Васильович, повністю підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити.

ОСОБА_2 та Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання повторно не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.06.2012 року між позивачкою та відповідачем у відділі державної реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції АР Крим було зареєстровано шлюб.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06.09.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.01.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Від вказаного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Києві та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Євпаторія АР Крим, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, ОСОБА_1 посилалася на те, що малолітні діти постійно зареєстровані та проживали в квартирі АДРЕСА_1 , проте з травня 2016 року проживають разом з відповідачем на території Російської Федерації (Московська обл.), куди останній їх неправомірно вивіз. Просила визначити місце проживання дітей з нею.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з нею, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивачки щодо незаконного вивезення дітей відповідачем нічим не підтверджені. Крім того, спір між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей уже вирішений в судовому порядку рішенням Залізничного міського суду Московської області від 26.09.2016 року, залишеним без змін ухвалою Московського обласного суду від 05.07.2017 року.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За вимогами частини першої ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Як встановлено вище, позивачка та відповідач є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2009 року народження та ОСОБА_4 , 2012 року народження.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний витребувати висновок органу опіки та піклування даній справі, проте не виконав цього процесуального обов`язку колегія суддів зазначає наступне.

Висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, зроблений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, позивачкою до суду не надано.

У свою чергу, відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той з батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Таким чином, висновок про визначення місця проживання дитини складає служба у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини.

У даному випадку, сторонами визнається, що діти проживають в Російській Федерації, Московська область, м . Балашиха.

Отже, надання висновку відповідним органом опіки і піклування України, в даному випадку є неможливим, оскільки діти не проживають на території України.

Таку відповідь надав Київському апеляційному суду і Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації заяві від 19.06.2019 року.

У свою чергу, при розгляді справи Залізничним міським судом Московської області (Російської Федерації) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, стягнення судових витрат, було надано висновок управління опіки та піклування м. Балашиха Міністерства освіти Московської області від 26 вересня 2016 року №4279/01-оп за яким слідує, що діти виглядають доглянутими, охайними, забезпечені всім необхідним. Всі батьківські обов`язки виконує батько ОСОБА_2 утримує дітей, виховує, контролює навчальну та поза навчальну діяльність синів. Із бесіди зі старшим сином ОСОБА_3 з`ясувалося, що батько є для нього значимою фігурою, що він хотів би проживати не з матір`ю, а з батьком. Враховуючи, що діти після розпаду сім`ї проживають з батьком, в даний час не в інтересах неповнолітніх дітей змінювати їх місце проживання, порушуючи звичний для них спосіб та уклад життя, управління опіки та піклування вважає за доцільним визначити місце проживання неповнолітніх дітей по місцю проживання батька.

Також у матеріалах справи міститься рішення Залізничного міського суду Московської області (Російської Федерації) від 26.09.2016 року, залишене без змін ухвалою Московського обласного суду від 05.04.2017, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, стягнення судових витрат та, зокрема, визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2009 року народження, та ОСОБА_4 , 2012 року народження, за місцем проживання їх батька ОСОБА_2 .

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеної у м. Мінську 22.01.1993 та ратифікованої Верховною Радою України 10.11.1994 (Закон України від 10.11.1994 №240/94-ВР), громадяни кожної із її держав-учасниць, а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших договірних сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної договірної сторони.

Частинами 1,2 ст. 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно проживають діти. По справах про правовідносини між батьками і дітьми компетентний суд Договірної Сторони, законодавство якої підлягає застосуванню відповідно до пунктів 1 і 2 цієї статті.

Позивачем не заперечувалося, що на час вирішення Залізничним міським судом Московської області спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, останні проживали на території Російської Федерації.

Рішення Залізничного міського суду Московської області від 26.09.2016 року, яке оскаржувалося ОСОБА_1 в апеляційному порядку, було залишене без змін ухвалою Московського обласного суду від 05.07.2017 року.

На час розгляду даної справи, рішення Залізничного міського суду Московської області від 26.09.2016 року, яким визначено місце проживання дітей з батьком ОСОБА_2 набрало законної сили.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 про те, що суд мав відмовити у визнанні рішення Залізничного міського суду Московської області Російської Федерації від 26.09.2016 року та захистити права громадян України, оскільки вона, відповідач та їх діти є громадянами України й з даним позовом вона звернулася раніше, ніж було ухвалено рішення Залізничного міського суду Московської області Російської Федерації від 26.09.2016 року, суперечать приписам міжнародного та національного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 статті 52 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах винесені установами юстиції кожної з договірних сторін і, що вступили в законну силу рішення, що не вимагають за своїм характером виконання, визнаються на територіях інших договірних сторін без спеціального провадження за умови якщо: а) установи юстиції запитуваної договірної сторони не винесли раніше по цій справі рішення, що вступило в законну силу; б) справа відповідно до цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої рішення повинне бути визнане, не відноситься до виняткової компетенції установ юстиції цієї договірної сторони.

За приписами ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, судом вірно зазначено, що за своїм характером рішення Залізничного міського суду Московської області Російської Федерації від 26.09.2016 року не вимагає визнання на території України в спеціальному провадженні й доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не надавала згоди на вивіз дітей на постійне проживання до Російської Федерації, оскільки ця обставина не має правового значення при вирішення позову про визначення місця проживання дітей. Вимоги про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання ОСОБА_1 в межах даної справи не заявляла.

З огляду на те, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2009 року народження, та ОСОБА_4 , 2012 року народження, вже вирішений в судовому порядку у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з ним, вказане рішення набрало законної сили, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Ураховуючи те, що малолітні діти проживають разом з відповідачем та перебувають на його утриманні, судом першої інстанції також правомірно відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання дітей.

Окрім того, судом першої інстанції підставно звернуто увагу на те, що позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду з вимогами щодо визначення способів участі у вихованні дітей та спілкування з ними або відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання, які будуть належними способами захисту її порушених прав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: