233 № 233/2023/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м.Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Бєлостоцької О.В.,

за участі секретаря Теліціної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому зазначила, що в період часу з 01 вересня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала майстром будівельних та монтажних робіт першої групи ремонтно-будівельної дільниці станції Дебальцеве «Ясинуватського будівельно-монтажного експлуатаційного управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З березня 2017 року відповідач по справі припинив виплачувати заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 30776 гривень 64 копійки (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 24472 гривні 93 копійки).

Позивач просить:

-стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період часу з 01 березня 2017 року по 28 квітня 2017 року в розмірі 8874 гривні 58 копійок.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, в позовній заяві просила розглядати справу за її відсутності.

Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

З наданого представником АТ «Українська залізниця» відзиву (а.с.41-42) вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та просить відмовити їх задоволенні в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступними обставинами:

- згідно Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м.Донецьку, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, зокрема, щодо затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дії форс-мажорних обставин є 20 березня 2017 року;

- у зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих у м.Донецьку, м.Ясинувата у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю;

- надана позивачкою на підтвердження заявлених позовних вимог довідка є неналежним доказом, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, а саме: підпису уповноваженої особи, печатки та кутового штампу з датою та вихідним номером, підписана невідомими особами.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, обіймала посаду майстра будівельних та монтажних робіт (1 групи) ремонтно-будівельної дільниці станції Дебальцеве виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.7-18).

17 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с.7-18) та копією наказу про припинення трудового договору № 5985/ДН06 від 10 липня 2017 року (а.с.6).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця».

На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надані довідки, підписані начальником Ясинуватського ВП будівельно-монтажного експлуатаційного управління ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_3 , в яких зазначено, що ОСОБА_1 нараховано (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб) заробітну плату в березні 2017 року 4392 грн 92 коп, в квітні 2017 року - 3096грн 18коп, в травні 2017 року - 2936грн 75коп, в червні 2017 року 2959 грн 87 коп, в липні 2017 року 17390грн 92коп (а.с.4-5).

З довідки, підписаної начальником Ясинуватського ВП будівельно-монтажного експлуатаційного управління Гук О.Н. та головним бухгалтером ОСОБА_3 , наявної на аркуші справи 5, вбачається, що за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року включно ОСОБА_1 нараховані суми заробітної плати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень 3493грн 16коп, квітень 2462грн. 02коп, травень 2335грн 24коп, червень 2353грн 63коп., за липень - 13828 грн 89 коп, а всього за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року - 24472 грн 93 коп (а.с.5).

Суд зауважує, що позивачка ОСОБА_1 заявила вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з 01 березня 2017 року по 28 квітня 2017 року в розмірі 8874грн 58коп і суд відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) вбачається, що в березні 2017 року відповідачем по справі ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в розмірі 4392грн 92 коп (що, доречі, збігається із розміром нарахованої заробітної плати за цей місяць, зазначеним в довідках, які подані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог); з квітня по липень 2017 року нарахування відсутні (а.с.36-38).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Згідно ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідно до ч.1 ст.75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надані довідки за підписом начальника Ясинуватського ВП будівельно-монтажного експлуатаційного управління Гук О.Н. та головного бухгалтера ОСОБА_4 О.О. (а.с.4-5), які досліджені судом і зазначені в них відомості щодо нарахування позивачу заробітної плати, в тому числі, і за березень-квітень 2017 року, не спростовані відповідачем по справі, не надано доказів, що відомості, які відображені в цих довідках, є недостовірними, як і не спростовано наявність повноважень на складення таких довідок у осіб, що їх підписали. Посилаючись у відзиві на зазначені обставини, відповідач доказів на їх підтвердження не надав.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається, в тому числі, на відсутність доступу до первинних документів стосовно нарахування та виплати заробітної плати.

Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачці ОСОБА_1 , яка до 17 липня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, є неспроможними, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік законом покладено саме на працедавця, а не на працівника.

Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах довідках (а.с.4-5), наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.

Оскільки відомості, викладені в довідках, наявних на аркушах справи 4-5 відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд дійшов висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 довела заявлені позовні вимоги і її позов підлягає частковому задоволенню.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст.13 ЦПК України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення на її користь з відповідача заборгованості із заробітної плати за період часу з 01 березня 2017 року по 28 квітня 2017 року в розмірі 7489грн 10 копійок, оскільки з досліджених довідок (а.с.4,5) вбачається, що за березень 2017 року позивачці нараховано заробітну плату в розмірі 4392 грн 92коп, за квітень 2017 року у розмірі 3096 грн 18коп (всього 7489 грн 10коп). Крім того, нарахування позивачці заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 4392грн 92коп підтверджується наявною в матеріалах справи формою ОК-5 (а.с.36-38).

Згідно абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст.115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст.115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст.9, 263, 617 ЦК України (а.с.44-50).

Проте, на переконання суду, наявність такого висновку не звільняє ПАТ «Українська залізниця» від обов`язку виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст. 94,116, КЗпП України, ст.ст.1, 2, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст. ст.ст.4,19,259,263, 264, 265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній плати в розмірі 7489 (сім тисяч чотириста вісімдесят дев`ять) гривень 10 копійок без урахування податку на доходи і інших обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 648 (шістсот сорок вісім) гривень 45 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 08 липня 2019 року.

Суддя