Номер провадження: 22-ц/813/3579/19
Номер справи місцевого суду: 523/2365/15-ц
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

відповідач Публічне акціонерне товариство «Одеський завод гумових технічних виробів»

третя особа Одеська міська рада

третя особа Департамент комунальної власності Одеської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року у складі судді Малиновського О.М.,

встановив:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Одеський завод гумових технічних виробів» про встановлення безстрокового земельного сервітуту на умовах безоплатності. В позові послалися на те, що вони є співвласниками нежитлових будівель АДРЕСА_1 6,43, АДРЕСА_2 розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які розміщені на території ПАТ «Одеський завод гумових технічних виробів» та які з метою обмеження їх у користуванні вказаними нежитловими приміщенням збудували огорожу, яка перекриває проїзд та прохід до їхніх будівель. Просили зобов`язати ПАТ «ОЗГТВ» знести зведену огорожу на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні відповідача та перешкоджає позивачам користуватися нежитловими приміщеннями.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2014, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

17.12.2014 ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ рішення судів першої та другої інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду справи судом першої інстанції 21.09.2018 від позивачів надійшла заява про зміну предмету позову, в якій останні просили усунути перешкоди в користуванні нежитловими будівлями АДРЕСА_4 6,43 за адресою: м АДРЕСА_3 , шляхом зобов`язання відповідача за власний рахунок демонтувати огорожу та металеві конструкції, встановлені на території проїзду площею 0,0956га з боку АДРЕСА_3 до нежитлових будівель позивачів, графічно відображеного зеленим кольором у Додатку №1 до висновку експерта №5546 від 12.06.2018.

Уточнені позовні вимоги мотивовані тим, що на момент придбання ними нежитлових будівель проїзд до них здійснювався зі сторони АДРЕСА_3 по наявному шляху. У липні 2013 року працівники відповідача без будь-яких погоджень з позивачами встановили металеву огорожу та інші металеві конструкції, чим перекрили прохід та проїзд до їхніх нежитлових будівель. На думку позивачів, у відповідача були відсутні правові підстави для перекриття їм проїзду з боку вул. Миколаївська дорога, оскільки відповідачу у встановленому законом порядку земельна ділянка ані в оренду, ані у власність не передавалась. Відсутні такі документи і у позивачів. У зв`язку з викладеним, позивачі вважають, що проїзд, на якому відповідачем була встановлена огорожа та металеві конструкції, яку вони вважають самовільною будовою, є земельною ділянкою комунальної власності, яка належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, а відтак, такі землі відносяться до земель загального користування населеного пункту. Посилаючись на експертний висновок, яким було визначено, що інший проїзд до нежитлових будівель позивачів не відповідає вимогам державних будівельних норм, правил пожежної безпеки, обґрунтовуючи свої вимоги ст. 391 ЦК України, позивачі просили задовольнити їх позовні вимоги.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року у позові відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач є правонаступником заводу гумових виробів Міністерства місцевої та паливної промисловості УРСР. Враховуючи рішення Одеської міськради від 26.03.2003, до цієї дати у відповідача були відсутні будь-які правовстановлюючі документи на ділянку, за адресою: АДРЕСА_3 . Судом не враховано, що у 1958 році ділянка була відведена за адресою: дорога АДРЕСА_5 , в той час як спірний проїзд знаходиться, за адресою: АДРЕСА_3 . На підставі рішення Одеської міськради від 09.10.2008, яким скасовано рішення Одеської міськради від 26.03.2003, з 09.10.2008 відповідач втратив право користування земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_3 . Відсутність у відповідача будь-яких зареєстрованих прав на земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Отже, проїзд, на якому відповідачем встановлено огорожу та металеві конструкції, є земельною ділянкою комунальної власності. Також, виробнича база, під розміщення якої надавалась земельна ділянка, перестала існувати. Таким чином, рішення виконкому міської ради від 04.12.1958 не може бути підставою для існування на даний час у відповідача права користування земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_3 , і відповідачу про це відомо, оскільки він звертався до Одеської міськради про надання землі в оренду та йому було відмовлено рішенням від 27.08.2014. У зв`язку з відсутністю сформованих земельних ділянок, за адресою: АДРЕСА_3 , неможливо встановити земельний сервітут, про що вказано у висновку земельно-технічної експертизи, який проігноровано судом. ОСОБА_4 , в якого позивачі придбали нежитлові будівлі №6,43, погодив з відповідачем проїзд зі сторони Миколаївської дороги до цих будівель, на що звертав увагу і експерт.

08.04.2019 відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивачів та відповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси від 28.11.1958 №1053 за заводом Гумових виробів була закріплена земельна ділянка площею 2000,00 кв.м. по вул. Котовського ( АДРЕСА_3 дорога). Вказане рішення було підтверджено виконавчим комітетом Одеської міської ради №1052 від 04.12.1958, згідно з яким заводу було надано у користування земельну ділянку площею 1,6 га. з наданням додаткової земельної ділянки площею 0,20га. Актом від 09.12.1958 на виконання зазначеного рішення головою управління архітектури м. Одеси проведено відвід в натурі земельної ділянки із закріпленням її меж.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради 17.03.2008, ВАТ «Одеський завод гумових технічних виробів» був власником нежитлових будівель АДРЕСА_4 6,43, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 .

02.04.2008 між ВАТ «Одеський завод гумових технічних виробів» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель №6,43, загальною площею 647,2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_3 124. Перехід нежитлових будівель від ВАТ «ОЗГТВ» до ОСОБА_4 проведено без передачі та визначення розмірів земельної ділянки.

Рішенням Одеської міської ради від 07.07.2009 №4513-У ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтованою площею 0,3902га для експлуатації складських приміщень.

З наявного технічного звіту по топографо-геодезичним вишукуванням земельної ділянки ФОП ОСОБА_4 , проведеного у 2009, ТОВ «Геоконсалтинг» встановлені межі та визначена площа земельної ділянки для внесення відомостей до Державного земельного кадастру із присвоєнням кадастрового номеру НОМЕР_1 .

З представленого плану погодження меж земельної ділянки, індексно-кадастрового плану земельної ділянки встановлені межі земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові приміщення № №6,43.

Вказані плани не містять визначення будь-яких сервітутів для ФОП ОСОБА_4 щодо його права проходу, проїзду через земельну ділянку, що перебуває у користуванні відповідача.

02.09.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 02.09.2011 придбали по Ѕ частині нежитлових будівель АДРЕСА_6 43, АДРЕСА_3 .

Посвідчуючи вказані договори нотаріусом зазначено, що нежитлові будівлі, розташовані на земельній ділянці площею 0,1588га. та згідно листа Одеської регіональної філії Центру ДЗК від 02.09.2010 №08/11/14475-Дв сформовано кадастровий номер НОМЕР_1 .

Проте, на теперішній час ні відповідач ні позивачі не оформили право оренди або власності на земельні ділянки, на яких розташовані належні їм об`єкти нерухомості.

Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами статей 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Такий сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Аналогічні підстави виникнення земельного сервітуту передбачені ст. 100 ЗК України.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вірно встановлено судом позовні вимоги позивачів викладені в заяві про зміну позовних вимог відносяться до негаторного позову. Правова природа негаторного позову полягає в тому, що позивач вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Особливістю такого способу відновлення свого порушеного права є виникнення у позивача права власності на майно, відносно якого він просить усунути перешкоди, або наявність у такої особи відповідно до закону або договору права володіння та користування майном, у тому числі у випадку, коли зазначені перешкоди чиняться власником такого майна. Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду. Умовою задоволення негаторного позову позивача, крім іншого, є встановлення судом факту протиправності дій відповідача, задоволення позовних вимог позивача не залежить від наявності вини відповідача.

У ОСОБА_4 та позивачів на час придбання у власність нежитлових приміщень, у встановлений спосіб (договір, закон, заповіт, рішення суду), не виникло право земельного сервітуту щодо права проходу/проїзду через земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ПАТ «ОЗГТВ» через вул. Миколаївська дорога в м. Одесі.

Відсутність встановленого договором, законом або рішенням суду права позивачів на прохід/проїзд до їхніх нежитлових будівель через земельну ділянку ПАТ «ОЗГТВ» до пред`явлення такого позову, вказує на відсутність у них права на негаторний позов щодо захисту неіснуючого у них права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачі не довели тих обставин, на які посилаються, як на підставу своїх вимог, а тому позовна заява задоволенню не підлягає.

Крім того, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку, слід враховувати що метою сервітут є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання, умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб.

З викладеного слідує, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Відповідно до п. 2 висновку судової земельно-технічної експертизи вхід та в`їзд на земельну ділянку де знаходяться будівлі позивачів здійснюється через металеві ворота шириною 5м та металеву хвіртку шириною 0,93 м організовані в частині огородження зі сторони провулку АДРЕСА_7 зі АДРЕСА_8 (т.2 а.с.95-96). Вказаний факт не оспорюється позивачами.

Твердження позивачів про відсутність у відповідача права користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та яка відноситься до земель загального користування судом до уваги не приймаються з огляду на таке.

Як зазначено вище, рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси від 28.11.1958 №1053 за заводом Гумових виробів була закріплена земельна ділянка площею 2000,00 кв.м., вказане рішення було підтверджено виконавчим комітетом Одеської міської ради №1052 від 04.12.1958 згідно з яким заводу надано у користування земельну ділянку площею 1,6 га. з наданням додаткової земельної ділянки площею 0,20га. Актом від 09.12.1958 на виконання зазначеного рішення проведений відвід в натурі земельної ділянки із закріпленням меж земельної ділянки.

Пункт 7 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України ( 2768-14 ), визначив, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Отже, у відповідача виникло право користування земельною ділянкою у спосіб який був передбачений в 1958 році, та з урахуванням Пункту 7 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України ( 2768-14 ) таке право було збережено.

Посилання на те, що висновком експерта встановлено, що існуючий проїзд зі сторони вулиці Чорноморського козацтва через провулок без назви до нежитлових приміщень належних позивачам на праві власності не відповідає вимогам, що висуваються до вулично-транспортної мережі за показниками ширини проїзду, його загальної довжини, відсутності повноцінних роз`їздів транспорту, не може бути підставою для задоволення негаторного позову.

Твердження позивачів про відсутність доказів того, що відповідач є правонаступником заводу Гумових виробів не є підставою для задоволення позову та не впливає на висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, як таке, що прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375,382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: