КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/21161/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14713/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

при секретарі - Добровольській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року, постановлене під головуванням судді Колесника О.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності від 27 січня 1993 року, зареєстрованого в БТІ 25 березня 1993 року. У вказаному житловому будинку зареєстроване місце проживання його невістки ОСОБА_2 , яка вже більше року не проживає в його будинку, а проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Вказував, що наявність реєстрації відповідача в житловому будинку, що належить йому на праві власності, перешкоджає йому отримати субсидію та кредит (а.с. 4-5).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Вотінцев Є.Г. зазначив, що відповідач була вимушена виїхати з будинку ОСОБА_1 в березні 2017 року, проте, деякі її речі залишилися в будинку позивача. Звертав увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2017 року, тобто менше, ніж через рік. Тому вважає, що на підставі ст. 405 ЦК України не можна визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, належних доказів відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік суду позивачем не надано (а.с. 24-25).

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що подарував своєму синові ОСОБА_4 (чоловікові відповідача) частину земельної ділянки, на якій побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Після закінчення будівництва будинку відповідач разом з сім`єю переїхала жити до вказаного будинку та вивезла всі свої речі з будинку позивача. Незважаючи на це відповідач не бажає виписуватися з будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 40-42).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 66, 69-71).

Не погодившись з рішенням районного суду, 07 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с. 73-76).

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідач за власним бажанням вивезла всі свої речі з його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які перевозила протягом лютого-березня 2017 року, та переїхала до іншого будинку, що й сама підтвердила у судовому засіданні в суді першої інстанції. Вказував, що житловий будинок, в який переїхала відповідач за адресою: АДРЕСА_2 , є придатний для проживання та є значно кращим, ніж будинок позивача. Враховуючи ту обставину, що відповідач вже більше року не проживає в його будинку, вважає, що є всі законні підстави визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 , його представник - адвокат Чемерис І.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. ОСОБА_2 , її представник - адвокат Вотінцев Є.Г. заперечували проти скарги і просили залишити її без задоволення.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між датою залишення житла відповідачкою та датою звернення позивача до суду з даним позовом не минув річний термін, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, а тому заявлені вимоги із зазначених позивачем підстав задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Харківською районною державною адміністрацією від 27 січня 1993 року. Вказане свідоцтво було записано в реєстрову книгу за №37262 25 березня 1993 року (а.с. 8).

Згідно з будинковою книгою АДРЕСА_1 у вказаному будинку прописані наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с. 9-10).

Позивач просив визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є невісткою позивача.

Так, згідно зі свідоцтвом про одруження ОСОБА_4 (син позивача) та ОСОБА_2 одружилися 07 березня 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №200. Прізвище дружини після одруження: ОСОБА_2 (а.с. 31а).

Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 32-33).

Позивач стверджував, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживала в його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проте, більше року не проживає за вказаною адресою, оскільки переїхала жити до іншого будинку.

Як на підставу позовупро визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач посилався на частину 2 статті 405 ЦК України.

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаної статті дає підстави дійти висновку про те, що член сім?ї власника втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності в жилому приміщенні без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №712/9569/17).

З показань свідків, пояснень сторін по справі судом встановлено, що відповідач у березні 2017 року переїхала проживати до іншого будинку. Причиною переїзду відповідача до іншого місця проживання були систематичні сварки та конфлікти з позивачем та його родиною, а не добровільне особисте бажання відповідача жити окремо.

До суду не надано об`єктивних доказів наявності у відповідачки у власності іншого житла. При цьому в суді апеляційної інстанції позивач та його представник не спростували доводів відповідачки ОСОБА_2 , що вона фактично проживає у будинку, який будувався на суміжній земельній ділянці нею із чоловіком - ОСОБА_4 з яким вона і на час розгляду справи судом перебуває у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_4 є сином позивача, вказаний будинок не введений в експлуатацію, а тому є недобудовою.

Згідно штампу вхідної кореспонденції Дарницького районного суду міста Києва позивач звернувся з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням 14 листопада 2017 року (а.с. 4).

Встановивши, що позивач звернувся до суду з даним позовом 14 листопада 2017 року, а відповідачка фактично проживає у будинку не введеному в експлуатацію з березня 2017 року, тобто між датою залишення спірного житла і датою звернення до суду пройшло вісім місяців, районний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав задоволення позову, оскільки не сплив річний термін, передбачений положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

За змістом ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Таким чином, враховуючи майновий стан позивача, отримання ним пенсії в розмірі до 3000,00 грн., колегія суддів дійшла висновку про звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 31 жовтня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова