ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3504/19 Справа № 212/8621/18 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М.Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи:

позивач-ОСОБА_1,

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Криворізький завод гірничого обладнання»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги відповідача Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання», представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року, ухваленого суддею Власенко Д.М. у м.Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 13 грудня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захроріла на професійне захворювання.

За медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» м.Кривого Рогу «Про наявність професійного характеру захворювання» №1401 від 01.08.2013 їй встановлено діагноз: Нейросенсорна приглухуватість третього ст. (зі значним зниженням слуху) Н90. Причинами виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: Умови праці машиніста крана сталефасоноливарного цеху за рівнем шуму відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості (дослідження проводились на підприємстві для атестації робочих місці за умовами праці Українським науково-дослідним інститутом безпеки праці та екології в гірничорудній та металургійній промисловості в 2005 році). Шум, еквівалентний рівень звуку в дБА: 85 при гранично допустимому до 80.(п.17 Акту П-4)

Висновком МСЕК від 07.10.2013 року позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності в звязку з професійним захворюванням по туговухості - безстроково.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки позивача, яка позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, в неї постійно виникають складнощі у зв'язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями. Тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя.

У зв'язку із отриманими професійними захворюваннями їй заподіяна моральна шкода, розмір, якої оцінює в 36820 грн. та просила стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» на користь держави судові витрати в розмірі 704,80 грн.

В решті частини позовних вимог , відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Гузєв І.Г., просить змінити рішення суду та збільшити суму грошового відшкодування моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача до заявлених у позові вимог, оскільки вважає вочевидь заниженим, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди.

Представник позивача вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає глибині моральних страждань позивача, які остання відчуває через отримане на виробництві відповідача професійне захворювання, наслідком чого стала значна втрата професійної працездатності 20% безстроково, необхідність постійного лікування, проходження чисельних оглядів МСЕК, довготривалості негативних змін в житті позивача. Вказує, що на даний час самопочуття ОСОБА_3 не поліпшується, негативні зміни в її житті є довготривалими, усвідомлення чого завдає їй душевного болю та страждань.

В апеляційній скарзі, відповідачПриватне акціонерне товариство «Криворізький завод гірничого обладнання», посилаючись незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить скасувати рішення суду, ухваливши нове, яким повністю відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказує на те, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не надав належної оцінки доказам та невірно застосував норми права до правовідносин сторін. При цьому зазначає, що з 36 років 10 місяців стажу позивача на підприємстві відповідача вона пропрацювала лише 3 роки 07 місяців 16 днів, тобто майже 33 роки ОСОБА_3 працювала в шкідливих умовах на інших підприємствах, що неодмінно позначилося на виникненні у останньої професійного захворювання, що не взято судом до уваги при ухвалені рішення. Також зазначає, що в акті розслідування професійного захворювання від 09.08.2013 року не встановлено винних осіб, котрі порушили норми охорони праці, які б знаходились в причинному зв'язку із виникненням у позивача професійного захворювання та відповідно наявності моральної шкоди.

Окрім того, відповідач стверджує, що встановлення позивачу лише 20% втрати професійної працездатності у віці 56 років і при цьому не встановлення інвалідності, свідчить про те, що позивач, навіть як людина похилого віку, може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи.

Відповідач вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є завищеним і не відповідає принципам справедливості і пропорційності. На думку відповідача в ході судового розгляду справи позивачем не надано допустимих і достатніх доказів та фактів, які б підтверджували нанесення позивачу моральної шкоди в тому числі в розмірі 36820 грн., тому вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для ухвалення рішення про стягнення на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 17000 грн.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена, а апеляційна скарга представника позивача Гузєва І.Г. підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 з 05.11.2001 по 21.06.2005 року працювала машиністом крану сталефасоноливарного (сталеливарному) цеху ПАТ «Криворізького заводу гірничого обладнання», з 22.06.2005 року по 31.05.2008 року прибиральником виробничих приміщень.

30.01.2010 року позивачка була звільнена з підприємства у зв'язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України ( копія трудової книжки а.с.14-29).

Відповідно до висновку МСЕК від 07.10.2013 позивачу первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності в звязку з професійним захворюванням - безстроково (а.с. 7-8).

09.08.2013 року відповідачем складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача ОСОБА_3, у якому зазначено обставини виникнення професійного захворювання, а саме: ОСОБА_3, працюючи в сталефасоноливарному (сталеливарному) цеху ПАТ «Криворізького заводу гірничого обладнання машиністом крана (машиністом електромостового крана), виконувала роботи з керування вантажопідйомними кранами, оснащеними різними вантажозахватними пристроями, під час виконання робіт з обслуговування виробничого процесу на дільницях сталефасоноливарного цеху, з навантаження та розвантаження, притиральні та допоміжні роботи під час ремонту плавильних печей, перевіряла правильність кріплення тросів, вантажозахватних пристроїв, регулювала гальма та дію запобіжних пристроїв. При цьому внаслідок недосконалості технології виробництва по переробці вторинних чорних металів, важких режимів експлуатації сталеплавильного устаткування підпадала під вплив підвищених параметрів виробничого шуму (а.с.9-10), винних осіб у порушенні вимог нормативних актів не встановлено, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів (а.с.11).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог керувався вимогами ст. 153, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, ст.13 ЗУ «Про охорону праці» й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, позивач отримала професійне захворювання під час роботи у відповідача, у зв'язку з чим на відповідача покладено обов'язок відшкодувати позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими нею на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що, надані позивачем докази підтверджують, що ушкодження здоров'я у вигляді отримання професійного захворювання, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань відбулося при виконанні нею трудових обов'язків, зокрема і на підприємстві відповідача ПрАТ «КЗГО» та з його вини.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов правильного висновку про обов'язок відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» відшкодувати на користь позивача моральну шкоду.

Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку загальна вібрація перевищувала ГДР, що стали причиною профзахворювання позивача.

Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання страждає на нейросенсорну приглухуватість третього ст. (зі значним зниженням слуху) Н90.3. Причинами виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: Умови праці машиніста крана сталефасоноливарного цеху за рівнем шуму відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості. Шум, еквівалентний рівень звуку в дБА: 85 при гранично допустимому до 80.(п.17 Акту П-4) а.с.12

Суд також встановив, що через стан здоров`я, позивач вимушена періодично проходити чисельні медичні огляди, обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування. У зв'язку з професійним захворюванням порушено нормальні життєві зв'язки позивача, яка позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя.

Доводи відповідача про те, що позивач працювала на підприємстві відповідача лише 3 роки 7 місяців 16 днів в умовах шкідливих факторів, що при прийнятті на роботу була попереджена про шкідливі умови праці, а також те, що встановлення лише 20% втрати працездатності без встановлення інвалідності свідчить про відсутність моральної шкоди, не доведення позивачем наявності моральної шкоди, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як правильно зазначено у рішенні суду ці доводи не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди, так як уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності їй спричинена моральна шкода.

Доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача, колегія суддів, також не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Між тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача Гузєва І.Г. щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування розяснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, судом встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 20% безстроково. Як наслідок, позивач вимушена періодично проходити чисельні медичні огляди, обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування. У зв'язку з професійним захворюванням порушено нормальні життєві зв'язки позивача, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, у зв'язку з чим позбавлена можливості вести активний спосіб життя.

Також, судом враховано, що позивач працювала на підприємстві відповідача впродовж 3 років 7 місяців 16 днів у шкідливих умовах виробничого середовища, їй встановлено 20% втрати працездатності безстроково.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці в шкідливих умовах, що перевищували нормативи на ПрАТ «КЗГО», що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності, який встановлено безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану її здоров'я в майбутньому, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити його 17000 грн. до 30000 грн.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, п.2 ч.1 ст.376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 13 грудня 2018 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» на користь ОСОБА_3 з 17000 (сімнадцяти тисяч) грн. до 30000 (тридцяти тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: