Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 274/6230/14-ц

провадження № 61-21361св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року у складі судді Зайцева А. В., та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Широкової Л. В., Борисюка Р.М., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та визнання недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що вказаний договір ним був укладений на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 грудня 2007 року, та в подальшому у судовому порядку визнаного недійсним.

В квартирі АДРЕСА_1 станом на 26 грудня 2007 року, тобто на час здійснення ним приватизації вказаного житла, були зареєстровані та проживали його дочка і її малолітній син, яка дозволу на приватизацію квартири від свого імені та імені малолітньої дитини не давала. Таким чином, при проведені приватизації даної квартири Бердичівською міською радою не були враховані інтереси його доньки та інтереси її малолітньої дитини - ОСОБА_4

Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2011 року, залишеного без змін рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2012 року, скасованорозпорядження органу приватизації відділу житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій Бердичівського міськвиконкому Бердичівської міської ради № 19240 від 25 грудня 2007 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру та визнано недійсною реєстрацію права власності на неї.

З урахуванням викладеного, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та визнати недійсною реєстрацію права власності на неї, посилаючись на те, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки суперечить вимогам частини 1 статті 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 6502. Визнано недійсною реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3

Рішення мотивоване тим, що зміст договору купівлі-продажу квартири, який оспорюється, суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відмовляючи у застосуванні строків позовної давності, суд зазначив, що про порушення прав позивача, його дочки та малолітнього онука, які були допущені під час приватизації їх помешкання та відчуження спірної квартири, ОСОБА_1 стало відомо лише 23 січня 2012 року - в день, коли набрало чинності рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2011 року. Тому суд вважає, що перебіг строку позовної давності слід рахувати саме з цієї дати, а датою звернення позивачем з позовом до суду є 12 листопада 2014 року.

Додатковим рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2016 року зобов`язано ОСОБА_3 повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачені нею кошти за договором купівлі - продажу вищевказаної квартири у сумі 4162 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оспорюваний правочин дійсно був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 звернувся в межах позовної давності - у листопаді 2014 року, а про порушення своїх прав, прав ОСОБА_5 та онука він дізнався лише 23 січня 2012.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи не у повній мірі з`ясовані та досліджені обставини, порушені норми процесуального права. Також відповідач вважає, що суди безпідставно не застосували наслідки спливу строку позовної давності.

Доводи інших учасників справи

02 червня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_1 надійшло заперечення на касаційну скаргу. У письмових запереченнях позивач зазначив, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

02 червня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_1 надійшли додаткові заперечення на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою і витребувано цивільну справу № 274/6230/14-ц з Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року справу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 21 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Коротенко Є. В. Судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротун В. М., Курило В. П., Червинська М. Є.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження відділу житлово - комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій Бердичівського міськвиконкому Бердичівської міської ради за №19240 від 26 грудня 2007 року, належала ОСОБА_1

Підставою для приватизації даної квартири стала заява ОСОБА_1 про передачу квартири в приватну власність.

28 грудня 2007 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність спірну квартиру.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2011 року було скасовано розпорядження органу приватизації -відділу житлово - комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій Бердичівського міськвиконкому Бердичівської міської ради за №19240 від 25 грудня 2007 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_1 26 грудня 2007 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказане житло.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 неправомірно оформив та одержав свідоцтво про право власності на спірну квартиру. При приватизації квартири не було отримано письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, зокрема ОСОБА_5 , яка постійно мешкала в даній квартирі, а також були порушені права її малолітнього сина.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2011 року у вказаній частині залишено без змін.

Посилаючись на встановлені вказаними судовими рішеннями порушення, позивач 12 листопада 2014 року звернуся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 28 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Богатирчуком А. М., зареєстрованого в реєстрі за № 6502.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковомузадоволенню з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 52 Конституції України передбачено, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до статті 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно пункту 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19 червня 1992 року (зі змінами), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Вимогами статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення, мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» № 56 від 15 вересня 1992 року, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло. У довідці про склад сім`ї вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом із ним, а також тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло.

Судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність спірну квартиру.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 6502. Визнано недійсною реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвалюючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій вірно послалися на те, що оспорюваний правочин був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним.

Разом із тим, на думку судів, із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 звернувся в межах позовної давності - у листопаді 2014 року, а про порушення своїх прав, прав ОСОБА_5 та онука він дізнався лише 23 січня 2012 року.

Проте погодитися з таким висновком у повній мірі не можливо з таких підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність належить до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах: процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов належать до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Встановлено, що підставою для приватизації спірної квартири стала особиста заява ОСОБА_1 про передачу житла у його приватну власність.

При цьому позивачеві було відомо, що на момент приватизації у квартирі зареєстровані, маючи право на проживання, його дочка та її малолітній син. Донька дозволу на приватизацію квартири від свого імені та імені малолітньої дитини не давала.

Безпосередньо після проведення приватизації житла - 28 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність спірну квартиру.

Таким чином ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору знав або міг знати про порушення при проведені приватизації даної квартири Бердичівською міською радою прав та інтересів його доньки та ї малолітньої дитини - ОСОБА_4

При цьому посилання позивача на те, що від його імені на підставі довіреності Договір купівлі-продажу підписав ОСОБА_6 до уваги судом взятий бути не може, оскільки про укладення вказаної угоди саме 28 грудня 2007 року ОСОБА_1 було достовірно відомо, що підтверджується його особистою розпискою від 28 грудня 2007 року про отримання ним від покупця ОСОБА_3 грошових коштів в якості оплати за продану квартиру.

Крім того, довіреність, яка надавала право ОСОБА_6 укладати від імені позивача договір купівлі-продажу спірного житла, була нотаріально посвідчена 26 грудня 2007 року, тобто безпосередньо перед укладанням угоди.

Вказані обставини підтверджено матеріалами справи.

ОСОБА_1 до судових засідань в суди попередніх інстанцій особисто не з`являвся, пояснення з цього приводу суду не надавав.

Від представника відповідача до суду першої інстанції було надано заяву про застосування передбачених ст.267 ЦК України наслідків спливу строку позовної давності.

Крім того, у справі міститься заява представника позивача про поновлення пропущеного з поважних причин строку позовної давності.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначене вище до уваги не прийняв та не дав належної та обґрунтованої правової оцінки доводам відповідача щодо спливу позовної давності та доводам позивача щодо можливості поновлення пропущеного з поважних причин строку позовної давності. З`ясування вказаного питання має суттєве значення для правильного вирішення справи.

При цьому, на думку касаційного суду, при належному з`ясуванні зазначених питань виникає питання необхідності встановлення певних обставин та оцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є.В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило