Справа № 183/3117/17
№ 2/183/180/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Олександр Михайлович, про:

- визнання договору купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_1 від 25 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 563, - удаваним;

- про застосування наслідків визнання правочину удаваним шляхом визнання договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року договором позики;

- про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , -

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в :

04.07.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М., в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_1 від 25 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 563, з підстав його фіктивності.

Ухвалою суду від 06 липня 2017 року до відкриття провадження по справі накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.07.2017 року відкрите провадження по справі /а.с. 22/.

Ухвалою суду від 02.10.2017 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М. надати суду копію матеріалів, на підставі яких укладено оспорюваний договір (а.с. 41).

В подальшому, а саме 12.03.2018 року позивач збільшила позовні вимоги та змінила підстави позову, в якому просила:

- визнати договір купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_1 від 25 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М., зареєстрований в реєстрі за № 563, - удаваним;

- застосувати наслідки визнання правочину удаваним шляхом визнання договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року договором позики, предметом якої є гроші в сумі 3000 доларів США, позикодавцем є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги в останній редакції з посиланням на положення статей 202, ч.5 ст. 203, 235, 1046, ч.2 ст. 1047 ЦК України обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності належала квартира АДРЕСА_1 . Позивач має сина ОСОБА_6 , якому у квітні 2017 року знадобилися грошові кошти у розмірі 4000 доларів США для працевлаштування за кордоном та оформлення, в зв`язку з цим, необхідних документів. Цієї суми у позивача не було, тому разом з сином, через своїх спільних знайомих, вони дізналися, що такі кошти в борг може надати ОСОБА_7 .

05 травня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був укладений усний договір, на підтвердження якого вони обмінялися розписками, у відповідності до яких ОСОБА_1 отримала в борг до 04.09.2017 року грошові кошти у розмірі 4000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_3 написав розписку про те, що надав позивачеві грошові кошти у розмірі 4000 доларів США під заставу квартири № 1, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, ОСОБА_9 , в присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , позивач передала документи на квартиру (технічний паспорт).

23 травня 2017 року позивачеві знову знадобилися грошові кошти, тому вона вдруге звернулася до ОСОБА_11 з проханням надати кошти у розмірі 3000 доларів США, останній погодився, за умови, що така угода між ними буде оформлена нотаріально.

25 травня 2017 року позивач прийшла до офісу приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М., куди також прийшов ОСОБА_7 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , яку вона раніше не знала. ОСОБА_7 пояснив, що договір буде укладатися з його матір`ю, оскільки він може втратити субсидію, у разі оформлення угоди на нього. В ході спільної бесіди з нотаріусом позивач зрозуміла, що між ними буде укладатися договір купівлі-продажу, тому вона декілька разів запитувала у нотаріуса про можливість посвідчення розписки про отримання коштів в борг чи будь-якого іншого договору щодо боргових зобов`язань, оскільки не мала наміру продавати квартиру. Між тим, і нотаріус, і ОСОБА_7 запевнили її, що єдиною угодою, що може бути посвідчена нотаріусом, є договір купівлі-продажу квартири, а ОСОБА_7 запевнив її, що укладення такого договору є формальністю, яка буде лише гарантією того, що вона поверне йому отримані в борг кошти, а після їх повернення, такий договір буде скасовано.

Таким чином, не маючи наміру на створення правових наслідків, які обумовлені договором купівлі-продажу квартири, зважаючи на термінову необхідність отримання коштів у борг, позивач погодилася підписати договір купівлі-продажу квартири, будучи впевненою що така угода укладається «про людське око» до повернення нею грошових коштів.

Після підписання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 надав їй оговорену грошову суму розмірі 3000 доларів США, відмовився написати розписку про передачу таких коштів, мотивуючи свою відмову тим, що договір купівлі-продажу і є договором позики.

При цьому між ними було досягнуто угоди, що через місяць після укладення договору купівлі-продажу квартири, вона повинна повернути йому кошти у розмірі 3000 доларів США, після чого договір купівлі-продажу квартири буде розірвано.

25 травня 2017 року позивач зателефонувала ОСОБА_12 , домовилася про зустріч щодо повернення грошових коштів та розірвання договору купівлі-продажу, на що останній погодився, однак відмовився йти до нотаріуса, а на наступний день, тобто 26 червня 2017 року їй стало відомо, що ОСОБА_13 замінив замки у квартирі, а в подальшому відмовився отримувати грошові кошти та повертати їй квартиру.

04.07.2017 року позивачем було подано заяву про вчинення злочину до правоохоронних органів, відомості щодо вчинення злочину були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

27 липня 2017 року після декількох перемов у присутності свідків, ОСОБА_7 погодився розірвати договір купівлі-продажу за умови повернення йому грошових коштів у розмірі 9000 доларів США, на що вона погодилася, потім його вимоги зросли до 10000 доларів США, а потім він знову вирішив залишити квартиру собі та не наполягав на поверненні коштів.

Також позивач у позові звернула увагу на те, що при укладенні договору купівлі-продажу у нотаріуса її вартість була визначена у розмірі 133706 грн., які вона отримала від покупця. Зазначене не відповідає дійсності, є порушенням п.п. 7,8 Постанови Правління Національного банку України від 29.12.20147 року № 148 «Про затвердження Положення про проведення касових операцій у національній валюті України».

Визначена у договорі вартість у розмірі 133706 грн. не відповідає реальній вартості квартири, ринкова вартість квартири за висновками відповідного фахівця складає 456160 грн., що на думку позивача також свідчить про удаваність правочину.

ОСОБА_1 у позові наполягає на тому, що у неї був відсутній намір на продаж квартири за таку суму, як визначена у договору, тим більше особі, яку вона раніше ніколи не знала, тому усі перелічені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач та її представник у судовому засіданні надали детальні та пояснення щодо кожної обставини, викладеної у позові, позов підтримали.

Представник відповідачів ОСОБА_14 в судовому засіданні позов не визнала, у відзиві на позов не заперечувала того факту, що ОСОБА_7 в травні 2017 року надавав ОСОБА_1 грошові кошти в борг спочатку 4000 доларів США, потім ще 3000 доларів США, однак зазначену сум в середині травня ОСОБА_1 йому повернула, а приблизно 23.05.2017 року ОСОБА_1 сама звернулася до ОСОБА_11 та повідомила, що вона продає квартиру АДРЕСА_1 , тому він повідомив свою матір про продаж квартири, а остання зацікавилася цією пропозицією. В подальшому сторони дійсно зустрілися у нотаріуса Шевченка О.М., обговорили усі умови договору, до підписання договору ОСОБА_15 передала ОСОБА_1 обумовлену у договорі купівлі-продажу суму за продаж квартири у розмірі 133706 грн., про що зазначену у п.3 договору.

Приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М. надав суду письмові пояснення щодо відсутності з його боку порушень Порядку вчинення нотаріальних дій при посвідченні оскаржуваного договору купівлі-продажу.

В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_16 , який надав суду показання про те, що його дружина ОСОБА_1 мала у власності квартиру АДРЕСА_1 . В червні 2017 року йому випадково стало відомо про те, що його дружина брала в боргу у ОСОБА_11 грошові кошти для потреб їх сина під заставу означеної квартири, однак в подальшому виявилося, що вона уклала договір купівлі-продажу квартири та посвідчила його нотаріально. Свідок пояснив, що його дружина не мала наміру продавати житло, він вживав заходів для повернення боргу ОСОБА_9 , однак останній відмовився отримувати кошти.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, пояснення представника відповідачів, заслухавши показання свідка, дослідивши подані докази з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, суд приходить до наступного висновку.

Суду надана копія розписки від 05.05.2017 року, у відповідності до якої ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 4000 доларів США під заставу квартири, розташованої по вул.Г.Зелінського 4/1 (а.с. 6).

Судом встановлено, що ОСОБА_17 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 11.08.1993 року Новомосковським трубним заводом, на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 58).

25 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 133706 гривень, які продавець отримала від покупця повністю до підписання договору (а.с. 45,46).

09.01.2017 року до ЄДРСР за заявою ОСОБА_1 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України, у відповідності до фабули якого: в травні місяці невідома особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_1 , чим спричинила матеріальної шкоди. (а.с. 99).

Таким чином, матеріали справи свідчать, що між позивачем та відповідачем виник спір, пов`язаний з правомірністю набуття права власності на нерухоме майно та наявністю підстав для повернення майна.

Вирішуючи позов по суті, суд виходить з такого.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до статті 235 ЦК України, на яку позивач посилається як на підставу свого позову, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Так, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач, укладаючи договір купівлі-продажу квартири фактично укладала договір застави, або отримувала позику від ОСОБА_2 .

Водночас, у відповідності до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, посилання позивача про те, що нею фактично укладено договір позики суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності саме договору позики, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , на суму 3000 доларів США, а текст складеної розписки вказує на отримання позивачем грошових коштів від ОСОБА_18 у розмірі 4000 доларів США.

Також, ч.4 ст.203 ЦК України визначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Ч.1 ст.206 ЦК України визначає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Водночас, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України).

Ч.1 ст.218 ЦК України визначає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відтак, показання свідків якими позивач обґрунтовує факт вчинення правочину позики, а не купівлі-продажу суд не приймає до уваги в якості належних доказів, тобто таких, що самі по собі не можуть підтверджувати факт вчинення правочину позики.

Таким чином, доказів на підтвердження того, що позивач отримувала позику, чи передавала майно в заставу і у неї була відсутня воля на укладення договору з продажу майна матеріали справи не містять, а позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження цієї позиції не надано.

Таким чином, виходячи з характеру спірних правовідносин та нормам матеріального права, які підлягають застосуванню у даній спірній ситуації, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання угоди удаваною, оскільки договір позики виражає дійсну волю сторін. ОСОБА_1 не довела суду, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, що при укладенні усного договору позики з ОСОБА_3 , вони не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним.

Внаслідок викладеного в позові належить відмовити в повному обсязі.

Судові витрати, враховуючи відмову в задоволенні позову, стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Олександр Михайлович, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна удаваним правочином, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.