Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 487/3308/16-ц

провадження № 61-32177ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», подану представником Сулимою Вадимом Володимировичем, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2017 року у складі головуючого-судді Щербини С. В. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року, у складі суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З ., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПАТ «СК «Арсенал Страхування») про стягнення невиплаченого страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2015 року між нею та ПАТ «СК «Арсенал Страхування» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 108/15-Т/М, а саме автомобіля НОМЕР_1, 2011 року випуску.

30 грудня 2015 року її автомобіль було викрадено. За даним фактом 31 грудня 2015 року порушено кримінальне провадження. ОСОБА_4 своєчасно повідомила страхову компанію про викрадення належного їй автомобіля та надала необхідні документи для виплати страхового відшкодування. На її письмове звернення про виплату страхового відшкодування згідно умов договору страхування, ПАТ «СК «Арсенал Страхування» до теперішнього часу виплату страхового відшкодування не здійснило.

Враховуючи наведене, позивач просила суд, стягнути з ПАТ «СК «Арсенал Страхування» на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 343500,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_4 343500,00 грн. страхового відшкодування. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 30 грудня 2015 року був викрадений належний позивачу автомобіль, однак в порушення умов договору страхова компанія не виплатила позивачу страхове відшкодування у передбачені договором страхування строки, що є підставою для стягнення з ПАТ «СК «Арсенал Страхування» страхового відшкодування.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з ПАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 273791,00 грн та судовий збір у розмірі 1970,00 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду в частині покладення на відповідача обов'язку щодо сплати страхового відшкодування є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Однак визначаючи розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що належний позивачу транспортний засіб на момент укладення договору добровільного страхування неодноразово був об'єктом дорожньо-транспортних пригод (далі - ДТП), а після ДТП, яка сталася 28 грудня 2014 року його було відновлено, про що не було відображено в договорі, тому змінив рішення суду першої інстанції в цій частині та в частині розподілу судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «СК «Арсенал страхування» просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, при укладенні договору страхування на страхувальника покладається обов'язок надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику, повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об'єкта, який страхується, однак позивач свідомо приховала факти, які мають важливе значення для встановлення розміру страхового відшкодування, оцінки страхових ризиків, а саме ОСОБА_4 не повідомила про існування попередніх договорів страхування автомобіля, наявність пошкоджень, страхових випадків з даним транспортним засобом, їх кількість та загальну суму виплат, здійснення ремонту цього автомобіля.

Крім того, позивач не вказала в заяві про те, що вона втратила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яке було видано на її дівоче прізвище ОСОБА_4, а потім зробила інше, саме перед написанням заяви на страхування, вже на прізвище ОСОБА_4. Втрата реєстраційних документів є суттєвою обставиною при страхуванні по ризику «викрадення».

Також, суд апеляційної інстанції застосував норму, яка не підлягає застосуванню, а саме: спірні правовідносини, що виникли із договору добровільного майнового страхування транспортного засобу не регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому зазначена норма не може до них застосовуватися.

08 червня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу, в якому вона зазначала, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанцій є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для її скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що 16 червня 2015 року між ПАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №108/15-Т/М, належного ОСОБА_4 автомобіля НОМЕР_2 (далі - договір).

Згідно пункту 10 вищезазначеного договору страхова сума становить 330000,00 грн.

Відповідно до пунктів 22.2, 22.2.1. договору до страхових ризиків відносяться, зокрема викрадення - незаконне заволодіння транспортного засобу шляхом крадіжки, грабежу, розбою під час його знаходження в будь-якому місці в будь-який час.

Франшиза (безумовна в % від страхової суми у разі викрадення - 16500,00 грн, що складає 5% від страхової суми (пункти 12, 12.1.)).

В подальшому, 16 грудня 2015 року між ПАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_4 до договору було укладено додаткову угоду, якою збільшено страховий платіж та страхову суму до 360000,00 грн. Всі інші положення договору залишилися незмінними.

Згідно витягу з кримінального провадження від 31 грудня 2015 року №0006786, належний ОСОБА_4 автомобіль НОМЕР_2 30 грудня 2015 року було викрадено невстановленою особою.

В той же день ОСОБА_4 звернулась до страхової компанії із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (стаття 59 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні положення містяться в статтях 12, 13, 81 ЦПК України.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на порушення відповідачем умов договору добровільного страхування наземного транспорту від 16 червня 2015 року зі змінами, а саме: невиплату страхового відшкодування при настанні страхового випадку - викрадення її автомобіля.

Згідно статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 3 частини першої статті 988, частиною першою статті 990 ЦК України передбачено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до пункту 27.1 договору страхове відшкодування виплачується страховиком на підставі письмової заяви страхувальника і страхового акту, який складається страховиком.

Відповідно до пункту 27.3 договору страховик приймає рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування протягом 10 робочих днів, починаючи з моменту отримання письмової заяви на виплату страхового відшкодування та інших необхідних документів та речей. Вказаний строк може збільшуватися відповідно до пункту 27.13 договору. Рішення страховика про здійснення виплати страхового відшкодування оформлюється страховим актом.

Пунктом 27.13 передбачено, що страховик має право відстрочити прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування у випадку: якщо у нього є сумніви в правомірності вимог на одержання страхувальником страхового відшкодування - до того часу, поки не будуть представлені необхідні докази, але не більше, ніж на три місяця з дня отримання від страхувальника повідомлення про страховий випадок та всіх необхідних документів і речей; - якщо відповідний орган внутрішніх справ відносно страхувальника внесе відомості до ЄРДР стосовно настання страхової події і ведеться розслідування обставин, які призвели до збитку - до закінчення кримінального провадження; якщо обсяг і характер пошкоджень транспортного засобу не відповідають причинам і обставинам страхового випадку або існують суперечки між страховиком та страхувальником відносно суми збитків (страхового відшкодування) - до з'ясування фактичних збитків, але не більше, ніж на три місяця з дня отримання від страхувальника повідомлення про страховий випадок та всіх необхідних документів і речей; страхувальник надав документи, які необхідні для прийняття рішення щодо сплати страхового відшкодування, оформлені з порушенням діючих норм (відсутні номер, печатка і дата, наявність виправлень) або містять недостовірну інформацію щодо до часу, причин, обставин страхового випадку та розміру збитку - до усунення таких порушень.

Рішення про відстрочення прийняття рішення про здійснення або відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування приймається страховиком у строк, зазначений у пункті 27.3 договору та повідомляється страхувальника протягом 5 робочих днів з дати прийняття рішення з обґрунтуванням причин такого відстрочення.

Судами встановлено, що 30 грудня 2015 року одразу після викрадення належного ОСОБА_4 автомобіля НОМЕР_2 вона звернулась до страхової компанії із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку.

Згідно акту прийому передачі від 05 січня 2016 року позивач передала, а відповідач прийняв два комплекти ключів від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Крім того, були надані усі необхідні документи, що стосуються страхового випадку.

06 травня 2016 року представник позивача звернувся до ПАТ «СК «Арсенал Страхування» з письмовою претензією про прийняття рішення щодо виплати ОСОБА_4 належної суми страхового відшкодування за договором.

Проте, в порушення умов договору відповідач не виплатив позивачці суму страхованого відшкодування у передбачені договором страхування строки, тобто протягом 10 робочих днів з моменту отримання відповідної письмової заяви від страхувальника.

Крім того, відповідачем не було прийнято рішення щодо відстрочки прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, тобто не пізніше трьох місяців з дня отримання від страхувальника повідомлення про страховий випадок і надання усіх документів та речей, що є порушенням умов договору.

З урахуванням вищезазначеного та положень вказаних вище норм суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції дійшов висновку про покладення на відповідача обов'язку щодо сплати позивачу страхового відшкодування.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком судів попередніх інстанції.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру страхового відшкодування суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що визначаючи розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що належний позивачу транспортний засіб на момент укладення договору добровільного страхування неодноразово був об'єктом ДТП, а після ДТП, яка сталася 28 грудня 2014 року його було відновлено, про що не було відображено в договорі. Оскільки, згідно судової автотоварознавчої експертизи, призначеної за клопотанням відповідача судом апеляційної інстанції, середня ринкова вартість автомобіля Renault Megane 2011 року випуску номерний знак НОМЕР_3 на момент викрадення - 30 грудня 2015 року становила 290291,00 грн, тому, сума страхового відшкодування за мінусом франшизи склала 273791,00 грн (290291,00 грн - 16500,00 грн (франшиза)).

Також, суд апеляційної інстанції, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, правильно розподілив судові витрати у справі.

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає фактичним обставинам справи та нормам Цивільного кодексу України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про те, що позивач свідомо приховала факти, які мають важливе значення для встановлення розміру страхового відшкодування, оцінки страхових ризиків, а саме ОСОБА_4 не повідомила про існування попередніх договорів страхування автомобіля, наявність пошкоджень, страхових випадків з даним транспортним засобом, їх кількість та загальну суму виплат, здійснення ремонту автомобіля, не вказала в заяві про те, що вона втратила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яке було видано на її дівоче прізвище ОСОБА_4, а потім зробила інше, саме перед написанням заяви на страхування, вже на прізвище ОСОБА_4 не можуть бути прийняти до уваги, оскільки не спростовують того факту, що страховиком не було прийнято рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, у передбачені пунктом 27.3 договору строки з моменту отримання письмової заяви від страхувальника відповідно до частини третьої статті 991 ЦК України.

Крім того, договір страхування в судовому порядку не визнано недійсним, як це передбачено пунктом 29.1.6 договору.

Також, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про відсутність рішення страховика про визнання події страховим випадком або відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки відсутність такого рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування не може вважатися підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення страхових виплат.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження судами із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», подану представником Сулимою Вадимом Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2017 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик