Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3731/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.04.2019 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді - Надопта А.А.,

секретар судового засідання Онисько С.С.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представник позивача-ОСОБА_6,

відповідача-ОСОБА_3,

представника третьої особи-Палінчак М.І.,

педагога-вихователя ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Виноградівської РДА про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою та просив визначити місце проживання своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним, її батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканцем АДРЕСА_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Вимоги обгрунтовані тим, що згідно із свідоцтвом про народження, виданим виконавчим комітетом Великоком»ятської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4, матір'ю якої є ОСОБА_3, а батьком - ОСОБА_5, а 08.01.2013 року, між ними було укладено шлюб, про що у виконкомі Великоком»ятської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, вчинено актовий запис за №1.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає що з 2017 р. відповідачка не проживає з ним та їхньою спільною донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачка стала ігнорувати свої обов'язки по відношенню до своєї малолітньої доньки, тому з того часу і надалі донька ОСОБА_4, проживає разом з позивачем. Відповідно до довідки №02-37/1052 від 24.10.2018 року виданої Великокомятською сільською радою, Виноградівського району, Закарпатської області що ОСОБА_4, 2013 року народження, проживає разом із позивачем.

Нормальна моральна атмосфера у сім'ї не підтримується, між позивачем та відповідачкою відсутнє порозуміння та любов, які повинні бути притаманні сім'ї. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. По-суті, сім'я припинила своє існування.

З самого народження доньки і по теперішній час позивач сподівався, що відповідачка зробить висновки та зрозуміє, що дитина потребує опіки обох батьків, а мами особливо. Однак спроби позивача налагодити сімейні відносини виявилися марними тому, що його дружина-відповідачка ОСОБА_3 неодноразово залишала дитину і зникала в невідомому напрямку. Позивач неодноразово намагався пояснити відповідачці, що її відсутність негативно може відобразитися на психологічному стані дитини, однак вказі спроби виявилися марними і зараз виникає питання про визначення місця проживання доньки.

Відповідач ОСОБА_3 з дитиною не спілкується, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її життям, матеріально не допомагає, а тому позивач, посилаючись на вищезазначені обставини вважає, що місцем проживання його дитини має бути визначено за місцем його проживання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 вимоги заявленого позову підтримали повністю та просили суд такі задоволити.

Відповідач ОСОБА_3, в судовому засіданні вимоги заявленого до неї позову не визнала, хоча в попередньому судовому засіданні заявлений до неї позов визнавала. Мотиви свого заперечення в судовому засіданні, пояснила тим, що надалі хоче проживати разом із своєю донькою, при цьому зазначила, що не має постійного місця роботи і часто виїздить за кордон та тимчасові заробітки.

Малолітня дочка сторін ОСОБА_4 в присутності педагога-виховатеоя ОСОБА_2, суду пояснила, що хоче проживати із обома батьками.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав вимоги заявленого позову та зазначила, що заявлені позовні вимоги є підставними, крім того повідомила про те, що органом опіки та піклування Виноградівської РДА, надано позитивний висновок, щодо заявлених позивачем позовних вимог, який в судовому засіданні підтримала, а відтак, дослідивши матеріали справи відповідно їх належності та допустимості, достовірності та достатності, суд вважає позов підставним, який підлягає до повного задоволення з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов'язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки з сім'єю, окрім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров'я, в якому проживає дитина.

Відповідно до частини першої статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження, виданим виконавчим комітетом Великоком»ятської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4, матір'ю якої є ОСОБА_3, а батьком - ОСОБА_5, в подальшому 08.01.2013 року, між сторонами було укладено шлюб, про що у виконкомі Великоком»ятської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, вчинено актовий запис за №1.

З позову та пояснень сторін встановлено, що з 2017 року відповідачка ОСОБА_3 не проживає із позивачем ОСОБА_1 та їхньою спільною донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, вона стала ігнорувати свої обовязки по відношенню до своєї малолітньої доньки, тому з того часу і надалі її донька ОСОБА_4, проживає разом зі позивачем.

Так, відповідно до довідки №02-37/1052 від 24.10.2018р., виданої Великоком'ятською сільською радою, Виноградівського району, Закарпатської області малолітня дочка сторін ОСОБА_4, 2013 року народження, проживає саме разом із позивачем.

Отже, у суді встановлено, що нормальна моральна атмосфера у сім'ї сторін не підтримується, оскільки між ними відсутнє порозуміння та любов, які повинні бути притаманні сім'ї, вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. По-суті, сім'я припинила своє існування.

Між тим, у відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Як встановлено у суді між батьками малолітньої дитини такої згоди, як передбачено ч.1 ст.160 СК України, не досягнуто.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до частини першої статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Матеріали справи свідчать, що відповідачка з дитиною не спілкується, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її життям, матеріально не допомагає, причину такої поведінки ОСОБА_4 пояснила, зокрема, частими виїздами за кордон на заробітки.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов'язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Як вбачається із Висновку органу опіки та піклування Виноградівської РДА про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за №03-24/3123 від 26.12.2018 року, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини із її батьком-позивачем ОСОБА_1(а.с.25-26).

Таким чином, враховуючи обставини справи, пояснення сторін по справі, а також позитивний Висновок органу опіки та піклування Виноградівської РДА за №03-24/3123 від 26.12.2018 року, яким визначено місце проживання дитини разом з її батьком, відповідатиме інтересам дитини, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного відповідно до вимог ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.141,160-161 СК України та керуючись ст.ст. 10,12, 13, 18, 81, 259, 263-265, 268,272, 273, 351,352, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Виноградівської РДА про визначення місця проживання дитини -задоволити.

Визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканцем АДРЕСА_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного рішення виготовлено 03.04.2019 року.

ГоловуючийА. А. Надопта