Справа № 341/923/17
Провадження № 22-ц/4808/765/19
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду в складі судді Юсип І.М., ухвалене 15 березня 2019 року в м. Галичі Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 25 березня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 10.08.2012 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений борговою розпискою, згідно якого вона позичила останньому грошові кошти в розмірі 20 500 євро на строк до 01.12.2012 року. Крім цього, 02.10.2013 року та 11.01.2014 року відповідач підписав акти звірки, за змістом яких зобов`язався до 10.03.2014 року повернути 58 500 євро. Проте, зобов`язання належним чином не виконав, що є підставою для стягнення з нього 1 727 085,38 грн заборгованості, розрахованої за офіційним курсом валют на час подання позову.

В частині обґрунтування заподіяної їй моральної шкоди, покликалася на те, що договір позики укладено за рекомендацією її колишнього чоловіка - відповідача у справі ОСОБА_4 Внаслідок неповернення коштів вона пережила стрес, перебуває у стані сильного душевного хвилювання, втратила нормальний сон. Відтак, протиправні дії відповідачів щодо спонукання передати кошти та їх тривале неповернення завдало їй моральну шкоду, яку просила стягнути з ОСОБА_1 в розмірі 2000,00 грн та з ОСОБА_4 - 1000,00 грн.

В процесі розгляду справи збільшила позовні вимоги та просила стягнути з ОСОБА_1 1 697 562,55 грн неповернутої позики та відсотки за користування грошима, солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , враховуючи укладення договору поруки та солідарний обов`язок по поверненню позики в розмірі 1 0000 євро, - 29 522,83 грн неповернутої позики та відсотки.

Рішенням Галицького районного суду від 15.03.2019 року позов задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 697 562,55 грн неповернутої позики та відсотків, в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - 29 522, 83 грн неповернутої позики та відсотків, з ОСОБА_1 2000 грн моральної шкоди та з ОСОБА_4 1000 грн моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання боргового зобов`язання позичальник повинен повернути позикодавцеві 57 500 євро особисто та 1 000 євро солідарно з поручителем ОСОБА_4 у національній валюті з врахуванням офіційного курсу євро на день звернення з позовом. При цьому вважав, що ОСОБА_3 звернулася до суду в межах позовної давності, оскільки 20.08.2015 року ОСОБА_1 визнав борг. Також суд дійшов переконання про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Апеляційна скарга мотивована тим, що в борговій розписці від 10.08.2012 року не зазначені персональні дані позикодавця, що унеможливлює його ідентифікацію. Розписка не є належним доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки повинна містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Посилається на практику Верховного Суду в постанові від 22.08.2018 року у справі №825/1468/17, відповідно до якої підписання боржником акту звірки взаєморозрахунків не свідчить про визнання позичальником свого боргу або іншого обов`язку. Крім того, у випадку відсутності визначеного договором розміру процентів після спливу передбаченого у договорі строку повернення кредиту, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що не виключає застосування положення ст. 625 ЦК України в разі прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Крім того, позивачем пропущено позовну давність і поважних причин пропуску такої не надано. Про її застосування ним заявлено в запереченні проти позову. Враховуючи акти звірки взаєморозрахунків від 02.10.2013 року та 11.01.2014 року строк виконання зобов`язання за договором позики передбачено до 10 березня 2017 року. Натомість, позов пред`явлено до суду тільки в липні 2017 року.

Помилковим є і висновок суду про те, що він вчинив дії, внаслідок яких мало місце переривання перебігу позовної давності, зокрема визнання ним 20.08.2015 року свого боргу, що підтверджується показаннями свідків. А звідси, що строк звернення до суду не пропущено.

При цьому судом не враховано норми ст. ст. 218, 264 ЦК України, роз`яснення п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких виконання зобов`язань, що виникли з правочину, не може доводитись свідченням свідків. Аналогічні висновки містяться також і в постановах суду касаційної інстанції.

На думку апелянта, акти звірки від 02.10.2013 року та 11.01.2014 року також не є належними доказами переривання перебігу позовної давності за вимогами про повернення боргу.

Крім того, судом порушено правила підсудності вказаного спору, оскільки його зареєстроване місце проживання м. Берегове Закарпатської області . А позовні вимоги до ФОП ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди не пов`язані з вимогами про стягнення боргу за договором позики.

Відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не подали.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 - адвокат Хоптій М.В. доводів скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Апелянт ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися. При цьому останній був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи повторну неявку апелянта в судове засідання, необхідність добросовісного користування процесуальними правами та обов`язками, що передбачає обов`язок цікавитися ходом розгляду справи тощо, необхідність дотримання судом строків розгляду колегія суддів відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку із неявкою цих учасників не вбачає.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката Хоптія М.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає цим вимогам закону, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 10.08.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого останній отримав в борг від позикодавця кошти в розмірі 20 500 євро. Підтвердженням цього договору слугує письмова розписка за підписом позичальника, згідно умов якої він зобов`язувався повернути вказані кошти до 01.12.2012 року. Оригінал розписки долучено позивачем до матеріалів справи в ході її розгляду (а.с. 207 т.1).

Як вбачається зі змісту акту звірки від 02.10.2013 року за підписом ОСОБА_1 ним підтверджено отримання в борг 10.08.2012 року 20 500 євро. Також зазначено, що у разі неповернення коштів до 10.01.2014 року він за кожен місяць користування грошима сплачує по 2 000 євро (16х2 000=32 000 євро), а до 10.01.2014 року поверне не менше 50% всієї заборгованості - 26 000 євро, решту коштів - до березня (а.с. 208 т. 1).

Згідно аналогічного акту звірки від 11.01.2014 року боржник, крім визнання факту отримання в борг 20 500 євро зобов`язався за 17 місяців користування коштами сплатити позивачу до 01.02.2014 року 27 250 євро, до 10.03.2014 року - 31 250 євро, а разом - 58 500 євро (а.с.209 т.1).

Матеріалами справи підтверджується, що в ході розгляду справи ОСОБА_3 подала заяву про уточнення позовних вимог, долучивши до неї договір поруки з ФОП ОСОБА_4 , укладений на забезпечення виконання ОСОБА_1 позикового зобов`язання. За умовами договору відповідальність поручителя ФОП ОСОБА_4 перед позикодавцем обмежується сплатою суми в розмірі 1 000 євро (а.с. 79-80 т.1).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Акт звірки взаєморозрахунків - це документ, який відображає стан залишків по розрахунках між двома партнерами.

Разом з тим, вказані розписки від 02.10.2013 року та 11.01.2014 року, названі відповідачем актами звірки, фактично є зміною умов договору позики щодо строку виконання та визначення оплати за користування позикою. З даних розписок також однозначно вбачається, що боржник визнає існування боргу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що надана позивачем розписка та акти звірки підтверджують укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_3 , а позичальником - ОСОБА_1 Вони також містять умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання з їх повернення до 10.03.2014 року, які відповідач не виконав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що внаслідок відсутності в розписці персональних даних неможливо ідентифікувати позикодавця колегія суддів вважає надуманими. При цьому враховує, що наявність в позивача оригіналів розписки та актів звірки є підтвердженням існуючого зобов`язання боржника саме перед нею.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Встановлено, що 26.09.2017 року, подаючи заперечення проти позову, ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності у спорі. Мотивував це тим, що строк виконання зобов`язання закінчився 10.08.2015 року відповідно до акту звірки від 02.10.2013 року, та 10.03.2017 року згідно з актом звірки від 11.01.2014 року. Відтак, звернувшись до суду в червні 2017 року, ОСОБА_3 пропустила позовну давність (а.с. 34-38 т.1).

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 цю обставину заперечувала. Зазначала, що хоча позичальник тривалий час не повертав їй кошти, однак на неодноразові звернення відповідача ОСОБА_4 обіцяв їх повернути, востаннє вказавши дату повернення 01.01.2017 року. На її думку, ця дата є строком виконання зобов`язання за договором, а тому позовну давність нею не пропущено.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки строк повернення позики згідно останнього акту звірки встановлено до 10 березня 2014 року, то починаючи з наступного дня після цієї дати у позивача виникло право на пред`явлення позову до суду. Строк позовної давності сплив 11 березня 2017 року. До суду ОСОБА_3 звернулась 22 червня 2017 року (а.с. 8 т.1).

Вирішуючи питання про сплив позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу. Зокрема, визнав такий в усному порядку 20.08.2015 року, що підтвердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Тому суд вважав, що перебіг позовної давності перервано, після чого він починається заново. А отже, позов пред`явлено до суду в межах позовної давності.

Проте, погодитись з таким висновком колегія суддів не може.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено, крім боржника, уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Дії, що переривають строк позовної давності мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (ч. 1 ст. 11 ЦК). В цьому сенсі діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

Разом з тим подія, яка мала місце 20.08.2015 року і на яку покликається позивач, не може бути визнана такою, що перериває строк позовної давності у вказаних правовідносинах. Як вбачається з показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позичальник цього дня визнав борг у розмірі 58 500 євро безпосередньо не перед позикодавцем, а перед колишнім чоловіком позивача- співвідповідачем ОСОБА_4 Крім того, усна заява про обов`язок повернути кошти, за наявності заперечень самого позичальника, не призводить до виникнення цивільних прав і обов`язків.

Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Більше того, виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Разом з тим, позивач не заявляла про пропуск позовної давності з поважної причини, в зв`язку із чим не просила його поновити.

При цьому саме лише неповернення боргу вчасно та усні обіцянки позичальника не можуть слугувати безумовною і достатньою підставою для визнання причин пропуску позовної давності поважними, оскільки згідно зі статтею 3 ЦПК України 2004 року (чинного на час виникнення спору та подання позову), статтями 15, 16 ЦК України захист цивільних прав здійснюється судом.

Крім того, за змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред`явлення позову. А така обізнаність і можливість у позивача була.

Тому оскільки поважних причин, які б унеможливлювали на протязі трьох років звернутись до суду за захистом порушеного права, заявник не навела, підстави для поновлення позовної давності відсутні.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_3 пропустила трирічну позовну давність у частині вимог про стягнення заборгованості в межах строку повернення позики та відсотків, всього в розмірі 1 727 085,38 грн, відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні до нього позову в цій частині.

Одночасно колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення 29 522, 83 грн неповернутої позики та відсотків (незважаючи на солідарний обов`язок боржника та поручителя), оскільки з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу приймає до уваги визнання останнім позовних вимог ОСОБА_3

Разом з тим, задовольняючи позов в частині відшкодування моральної шкоди та стягуючи з ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн суд не звернув увагу, що наслідки порушення позичальником зобов`язання встановлені статтею 1050 ЦК України, якою не передбачено відшкодування моральної шкоди. Укладений між сторонами у справі договір позики також не містить такого виду цивільної відповідальності.

Відтак, позов в цій частині є безпідставним і не підлягає до задоволення.

Що стосується посилань апелянта на непідсудність цієї справи Галицькому районному суду, то вони є неспроможними. Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.04.2018 року було скасовано ухвалу Галицького районного суду від 26 лютого 2018 року про передачу справи за підсудністю до Берегівського районного суду Закарпатської області. При цьому встановлено, що згідно ч.1 ст. 113 ЦПК України (що діяла на момент пред`явлення позову) ОСОБА_3 мала право вибору підсудності. Відповідно справу направлено для продовження розгляду до Галицького районного суду.

Враховуючи вищенаведені обставини, порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в повному обсязі. Зокрема, в частині вимог про стягнення неповернутої позики та відстотків- у зв`язку з пропуском позовної давності, а в частині вимог про стягнення моральної шкоди - у зв`язку з їх безпідставністю.

Тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Рішення в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди останній не оскаржував і апелянт ОСОБА_1 не уповноважений на представництво його інтересів в суді.

Відтак, в цій частині рішення суду апеляційним судом не переглядається.

У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок щодо суті апеляційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору. Зважаючи на ціну позову та максимальний розмір ставки судового збору на 2017 рік - 8 000 грн, понесені відповідачем судові витрати, пов`язані з переглядом рішення апеляційним судом в сумі 12 000 грн ((1600х5) *150%) належить стягнути на його користь із позивача ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 15 березня 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,(місце проживання : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 12 000 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 2 липня 2019 року