ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/4037/18 Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 22-ц/818/5115/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
ПОСТАНОВА
31 жовтня 2019 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Мухатаєва Б.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бессонової Ольги Миколаївни на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 серпня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Курганникової О.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення,
19 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Слобідський районний відділ державної міграційної служби у м. Харкові Головного управління ДМС у Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації на підставі положень ст.ст. 391, 405 ЦК України.
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Мангушевою О.С. від 04 грудня 2007 року.
Зазначила, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року наш шлюб був розірваний. Спірна квартира була придбана у період шлюбу та відповідно до засад Сімейного законодавства є спільною власністю подружжя, але між нею та відповідачем був укладений шлюбний договір, згідно якого квартира є її особистою приватною власністю.
Вказала, що в спірній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .. З колишнім чоловіком вона жодних особистих відносин не підтримує, в мирному порядку домовитись про виселення не видається за можливе, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування цим житлом.
Відповідач відкрито конфліктує з нею, виселятися та зніматися з реєстрації не бажає, чинить перешкоди в користування її приватною власністю у зв`язку з чим вона вирішила звернутись за захистом своїх порушених прав до суду.
Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Бессонова О.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказала, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України статей 150. 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік».

Зазначила, що відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 під час спільного шлюбу з відповідачем придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Мангушевою О.С. від 04 грудня 2007 року.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано у лютому 2017 рокурішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року.

З інформації органу реєстрації місця перебування та місця проживання ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 26.12.2007 року. (а. с. 18).

Cвідок ОСОБА_3 який є сином позивачки, в судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_4 постійно проживає у спірній квартирі, навіть після розлучення з ОСОБА_1 . Позивачка мати свідка працює за кордоном, повертається до країни двічі на рік та проживає у спірній квартирі. Будь яких перешкод у здійсненні нею права користування ОСОБА_2 їй не чинить.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є достатньою підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Однак зазначених обставин позивачем всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України не доведено і судом не було встановлено.

Крім того, оскільки зазначена квартира була придбана сторонами у спільному шлюбі, у відповідач має право на поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування спільним майном.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи.

Передбачені ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК України.

Крім того, згідно шлюбного договору, укладеного 06.10.2009 між чоловіком ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_1 , придбана під час спільного шлюбу вищевказана квартира буде належати ОСОБА_1 на праві приватної особистої власності, та вона володіє, користується та розпоряджається нею за власним розсудом, без будь-якої згоди на те гр.. ОСОБА_2 (а.с. 13).

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Представниця відповідача заявила в суді апеляційної інстанції про те, що відповідач, з огляду на презумпцію спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час шлюбу, є співвласником вказаної квартири, право власності на яку оформлене на позивачку. На підтвердження цих доводів вона надала до Харківського апеляційного суду копію рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року по справі № 641/3401/18 про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та визнання недійсним шлюбний договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06 жовтня 2009 року посвідчений у нотаріальній формі. Постановою Харківського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року залишено без змін, внаслідок чого вказане рішення суду першої інстанції набрало чинності.

У справі відсутні відомості про те, що після розірвання шлюбу у сторін цього спору відбувся розподіл спільного майна подружжя.

Відповідно до наведеної норми ст. 60 СК України спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, отже відповідач є її співвласником.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу, який у даному випадку не встановлено.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статтей 60 СК України, 319, 321 ЦК України.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 403 ЦК України визначено, що є змістом сервітуту:

1. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

2. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

3. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

4. Сервітут не підлягає відчуженню.

5. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

6. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

7. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

У даному випадку, як вбачається зі змісту ст.ст. 156, 157 ЖК УРСР для колишнього члена сім`ї (колишнього подружжя) законом встановлений сервітут право користування житловий приміщенням, зміст якого визначений у законі.

Припинення цього сервітуту можливе лише у передбачених законом випадках (ст.ст. 156, 157 у поєднанні зі ст. 116 ЖК УРСР та у ст. 106 ЦК України).

Згідно статті 406 ЦК України:

1. Сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

2. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

3. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.

4. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки у даному випадку позивачка не довела, що відповідач порушив її права власності на спірну квартиру, яке є сумісним разом з відповідачем, а не її особистим, а також підстави для припинення сервітуту, колегія суддів відхиляє за недоведеністю доводи скарги про порушення її права власності та посилання на норми ст.ст. 391, 405, 406 ЦК України.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57 цс 11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). Підстав відступити від таких висновків не встановлено.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації. Проте зазначене правильності вирішення судом спору по суті не спростовує.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, який доводами скарги не спростований.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи та заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу, а доводи скарги не доведені.

Колегія суддів не знаходить підстав для застосування правових позицій касаційного суду, на які послалася апелянт в доводах своєї скарги, оскільки у даній справі інші фактичні обставини спору.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бессонової Ольги Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.