АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/948/19Головуючий по 1 інстанції Яценко Г.М.
Категорія: 307010000 Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого Василенко Л.І.

суддів: Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

секретаря: Анкудінова О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Токар Ольги Михайлівни на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2019 року (постановленого суддею Яценко Г.М., повний текст якого виготовлено 03 червня 2019 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Лисянська державна нотаріальна контора, Виноградська сільська рада Лисянського районну Черкаської області про визнання недійсним заповіту, - :

в с т а н о в и л а :

28 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: Лисянська державна нотаріальна контора, Виноградська сільська рада Лисянського району Черкаської області про визнання недійсним заповіту.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у провадженні Лисянської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №203/2017 (номер у спадковому реєстрі 60948172), яка була заведена після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 був батьком позивача, за своє життя, склав заповіт від 02.02.2011, який зареєстрований у реєстрі за №13, посвідчений секретарем Виноградської сільської ради ОСОБА_4, за яким заповідав, належну йому на праві власності земельну ділянку розміром 2,67 гектарів (Державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 22.02.2002 №23-1, виданий Виноградською сільською радою Лисянського району Черкаської області) позивачу ОСОБА_1 .

Після звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивач дізнався про існування іншого заповіту, який було вчинено значно пізніше.

Позивач вважає вчинений заповіт пізніше сумнівним та недійсним, оскільки батько позивача жодного разу не повідомляв про наміри вчинити новий заповіт на користь ОСОБА_2 , яка є сестрою позивача та дочкою ОСОБА_3

Крім того, ОСОБА_3 мав слабий стан здоров`я та похилий вік (1926 року народження), останні роки свого життя перебував у лежачому стані, йому важко було розмовляти, самостійно рухатися, що також ставить під сумнів його вільне волевиявлення під час вчинення більш пізнішого заповіту на користь відповідача.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд першої інстанції визнати недійсним заповіт на користь ОСОБА_2 , який посвідчено Виноградською сільською радою Лисянського району Черкаської області та провести посмертну судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем та його представниками не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що на момент складання заповіту від 21.12.2015 спадкодавець не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Медична документація, яка досліджувалася експертами, будь-яких порушень з боку психіки у ОСОБА_3 станом на 21.12.2015 не містить.

Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Токар О.М., подала до суду апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що заповіт не містить особистого підпису заповідача, не прочитаний ним у голос та не відповідав дійсній волі ОСОБА_3

Скаржник зазначає, що суд не звернув увагу на місце складення заповіту, який вчинювався заздалегідь без заповідача, свідків та уповноваженої на підпис особи, в приміщенні Виноградської сільської ради. Не звернув уваги на суперечливість показів свідка, адже заповідач, з її слів перебував у гарному стані, відповідно міг самостійно прочитати та підписати заповіт, якщо у ОСОБА_3 мався тремор рук у зв`язку з хворобою Паркінсона, то, яким чином, при наявності цього ж захворювання, заповідач зачитав та підписав заповіт в 2011 році, засвідчений ОСОБА_4 та прочитаний і підписаний особисто заповідачем. Свідок також зазначила, що заповіт прочитаний уголос нею, а не свідками, які лише поставили підпис на документі.

Із апеляційної скарги вбачається, що особи, вказані у оспорюваному заповіті в якості свідка чи в якості уповноваженої особи, не були присутні при складанні заповіту, а лише запрошені на його підписання, підтвердили, що заповідач, маючи на це змогу, не читав складений за його відсутності заповіт особисто, таким чином, документ не може вважатись таким, що повністю відповідав волі та волевиявленню заповідача. Суд першої інстанції не взяв до уваги такі покази свідків у справі та прийшов до невірних висновків вирішуючи заявлені вимоги позивача.

Представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначив, що висновок експерта є неповним та не відповідає всім обставинам справи, у зв`язку з чим, позивач мав намір заявити клопотання про проведення повторної психіатричної експертизи, але був позбавлений такої можливості через порушення судом вимог цивільного процесуального законодавства.

Враховуючи вище наведене скаржник просить апеляційний суд скасувати рішення Лисянського районного суду від 25.04.2019 в даній справі та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, ОСОБА_1 та його представника - адвоката Токар О.М., вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постановлене рішення відповідає.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

У відповідності до ч. 6 приведеної статті в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт має бути підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України.

У ч. 4 ст. 207 ЦК України зазначено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписати власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчинила.

Статтею 1248 ЦК України, яка регламентує посвідчення заповіту нотаріусом, передбачено, що якщо заповідач через фізичні вади не може сам посвідчити заповіт посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 ЦК України).

У відповідності до частин 1, 2, 5 та 6 ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках встановлених абзацом третім частини другої ст. 1248 цього Кодексу, присутність не менше як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, а саме свідоцтвом про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 90 років помер батько сторін ОСОБА_3 .

Згідно до заповіту від 02.02.2011, посвідченого секретарем Виноградської сільської ради Лисянського району Черкаської області ОСОБА_4, ОСОБА_3 зробив заповітне розпорядження за яким належну йому, на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 22.02.2002 №23-1, виданого Виноградською сільською радою Лисянського району Черкаської області, земельну ділянку заповів ОСОБА_1 .

Відповідно до заповіту від 21.12.2015, посвідченого секретарем Виноградської сільської ради Лисянського району Черкаської області ОСОБА_4, ОСОБА_3 зробив розпорядження за яким все своє майно, що буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 є хворим і не може підписати заповіт власноручно, на його особисте прохання та в його присутності текст заповіту підписала довірена особа заповідача ОСОБА_6 у присутності секретаря Виноградської сільської ради Лисянського району Черкаської області ОСОБА_4 та в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Після смерті ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини до Лисянської державної нотаріальної контори звернулись ОСОБА_2 18.07.2017 та ОСОБА_1 04.10.2017.

У свою чергу ОСОБА_9 , згідно до заяви, відмовилась від прийняття та оформлення належної їй частки спадщини і не заперечувала, щоб всю спадщину, що залишилась після смерті батька - ОСОБА_3 , оформила її сестра - ОСОБА_2 .

Допитані в суді першої інстанції свідки: ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , підтвердили волевиявлення заповідача та неможливість його підписання ОСОБА_3 через тремтіння рук.

Отже, в спірному заповіті відображено дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном.

Позивач вважає заповіт недійсним, посилаючись на те, що волевиявлення зповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі, оскільки його батько жодного разу не повідомляв його про намір вчинити новий заповіт на користь ОСОБА_2 , крім того, мав досить слабкий стан здоров`я, значний вік (1926 р.н.), останні роки перебував у лежачому стані, йому важко було розмовляти, самостійно рухатись, що, на думку позивача, ставить під сумнів його волевиявлення під час вчинення оскаржуваного заповіту.

Зазначені обґрунтування не можуть бути взяті судом до уваги, виходячи з наступного.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи N 1 від 21.01.2019, проведеної КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на юридично-значимий період часу, тобто на момент укладання заповіту 21.12.2015 був здатен розуміти і усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, показів свідків: ОСОБА_4 , яка на час вчинення оспорюваного правочину працювала секретарем сільської ради; ОСОБА_13 - дільничного терапевта; ОСОБА_10 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_14 - сестри сторін та висновку судової психіатричної експертизи дійшов обґрунтованого висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_3 , спрямоване на передачу майна дочці ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 21.12.2015 було вільним та відповідало його волі.

Доказів протилежного, враховуючи зміст позовних вимог, позивач в порядку ст. 81ЦПК України не надав.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі стосуються, за твердженням скаржника, порушення процедури складання та посвідчення спірного заповіту, тобто його нікчемності. Проте заявлені позивачем позовні вимоги стосувалися визнання його недійсним з тих підстав, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Не заслуговує на увагу посилання скаржника на те, що 05.07.2019, за наявності клопотання про перенесення судового засідання адвоката Кожем`яки М.О., було проведено судове засідання та допитано свідка ОСОБА_13 - дільничного терапевта про допит якого було заявлено стороною позивача, оскільки наявна в матеріалах справи заява не містить посилань на поважність причин такої відсутності, як і доказів наданих у їх підтвердження. (т. 1 а.с. 193).

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок експерта є неповним та не відповідає всім обставинам справи, у зв`язку з чим позивач мав намір заявити клопотання про проведення повторної психіатричної експертизи, але був позбавлений такої можливості через порушення судом вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки представником позивача заявлялось клопотання про надання дисків звукозапису судових засідань на які суд не реагував належним чином.

Так, з матеріалів справи вбачається, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи N 1 від 21.01.2019, проведеної КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради», надійшов на адресу суду 01.02.2019.

Ухвалою суду від 04.02.2019 було відновлено провадження у справі та справу призначено розглядом на 21.02.2019 на 10 год.

10.12.2018 представник ОСОБА_1 - адвокат Токар О.М. подала до суду заяву якою повідомила суд про те, що нею надається правнича допомога позивачу у справі. Просила надати матеріали справи для ознайомлення та надати для прослуховування звукозапис судових засідань. Дана заява містить запис про те, що адвокат Токар О.М. ознайомлена з матеріалами справи, здійснила фотокопіювання 07.02.2019, аудіозапис просить надати для прослуховування в іншу дату (т. 2 а.с. 1).

13.02.2019 адвокат Токар О.М. подала до суду заяву про відкладення слухання справи призначеного на 21.02.2019 на іншу дату у зв`язку з занятістю в іншому судовому засіданні (т.2 а.с. 10).

15.02.2019 адвокат Токар О.М. подала до суду заяву про виготовлення та видачу дисків звукозапису судових засідань, оплата яких буде здійснена по факту готовності (т. 2 а.с. 12, 15).

Листом від 19.02.2019 судом адвокату Токар О.М. надана відповідь про те, що представник позивача після ознайомлення з матеріалами справи 07.02.2019 не зазначила у заяві кількість носіїв інформації та не вказала дати судових засідань які слід виготовити. Крім того, не сплатила судовий збір. Копії технічних записів будуть видані після сплати судового збору (т. 2 а.с. 13).

05.03.2019 адвокат Токар О.М. надала заяву про виготовлення звукозаписів та долучила квитанцію про сплату судового збору. На звороті заяви зазначено, що диски звукозаписів отримано 18.04.2019 (т.2 а.с. 32 - 37).

18.04.2019 адвокат Токар О.М. подала чергову заяву про відкладення слухання справи на іншу дату у зв`язку з тим, що до початку судового засідання представник позивача отримала диски звукозапису з якими повинна ознайомитись (т. 2 а.с. 52).

Матеріали справи не містять доказів того, що адвокату Токар О.М., після подачі 05.03.2019 заяви оплаченої судовим збором, чинились перешкоди у завчасному отриманні звукозаписів, які нею фактично були отримані лише в день чергового судового засідання - 18.04.2019.

24.04.2019 від представника ОСОБА_1 - адвоката Токар О.М. в черговий раз надійшла заява про відкладення справи розгляд у зв`язку з участю в інших судових засіданнях (т. 2 а.с. 60, 61).

Враховуючи, що з матеріалами справи, зокрема і з висновком експерта, представник ОСОБА_1 - адвокат Токар О.М. ознайомилась 07.02.2019, станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення - 25.04.2019, у спосіб визначений ст. 183 ЦПК України, не подала до суду жодних заяв, клопотань чи заперечень щодо не погодження з її висновками, твердження про те, що вона була позбавлений такої можливості через порушення судом вимог цивільного процесуального законодавства є безпідставними.

У свою чергу колегія суддів враховує і те, що цивільним процесуальним законодавством, зокрема ст. 210 ЦПК України, регламентовано строки розгляду справи по суті, а ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Токар Ольги Михайлівни - залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 08 липня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова