Справа № 344/5082/19
Провадження № 4-с/344/99/19
У Х В А Л А

10 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

з участю секретаря Кондратів Х.І.,

скаржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Баран Д.І., -

встановив:

в скарзі вказано, що 21/10/2016 видано виконавчий лист №344/12800/2015 про стягнення з скаржника на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» 109874,49 гривень за кредитним договором. Державним виконавцем, дії якого оскаржено здійснюється виконавче провадження №54148367, 18/03/2019 державний виконавець повідомив скаржника про результат оцінки частки в праві скаржника в квартирі АДРЕСА_1 . Вказані дії скаржник розглядає як спробу позбавити скаржника прав власності на житло у формі примусового виселення. Тому скаржник просив суд визнати незаконним дії старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ державної виконавчої служби у виконавчому провадженні №54148367, заборонити старшому державному виконавцю вчиняти дії, спрямовані на реалізацію 1/5 частки скаржника в праві власності в квартирі АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу з підстав, що в ній зазначені та надав перед судом пояснення про те, що: державний виконавець повідомив про оцінку частки скаржника, але при її здійсненні не було понятих, оцінку не здійснено, державним виконавцем не надано скаржнику альтернативне житло, квартира не перебуває в іпотеці.

Судом встановлено наступні обставини.

11/03/2019 старший державний виконавець Баран Д.І. склав повідомлення на ім`я скаржника та стягувача про визначення вартості частки скаржника в праві скаржника в квартирі АДРЕСА_1 .

21/ АДРЕСА_2 /2019 складено довідку про зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 .

В ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Отже державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень.

Таким чином державному виконавцеві не може бути заборонено здійснювати примусове виконання судового рішення.

В ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що державний виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Однак скаржник не надав суду доказу того, що він звернувся до державного виконавця з доказом щодо іншої вартості належної йому частки.

Будь-якого доказу неправомірності дій державного виконавця скаржник не надав державному виконавцеві і суду.

Однак своє незадоволення фактом оцінки вартості частки в речовому праві скаржник зазначив в якості підстави скарги щодо дій державного виконавця. В скарзі вказано, що державний виконавець здійснив дії щодо виселення скаржника, однак державним виконавцем здійснено дію щодо оцінки частки скаржника в речовому праві для вирішення питання щодо проведення відкритих торгів.

Отже скаржник зазначив в своїй скарзі на невірну оцінку фактичних обставин.

Крім цього в скарзі скаржник просив суд про заборону державному виконавцеві вчиняти дії до надання йому житлового приміщення, що має бути визначено в судовому рішенні.

Однак питання надання нового житла в замін займаного житла не вирішується в судових провадженнях щодо оскарження дій державного виконавця, оскільки належить до предмету спору у відповідних судових провадженнях і є арґументом в справі за спором про право цивільне, а тому підлягає вирішенню в судовому рішенні, яким вирішено питання про права і обов`язки скаржника по суті спору.

Крім цього в скарзі скаржник розмістив прохання про визнання незаконними дій, направлених на реалізацію належної скаржнику частки в речовому праві.

Однак вчинення цих дій належить до правомірної діяльності державного виконавця, що визначена в законі в якості права державного виконавця, в тому числі і обов`язку за змістом ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

В п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження» в якості загальної засади виконавчого провадження проголошено обов`язковість виконання рішень.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із загальних засад правосуддя є обов`язковість виконання судових рішень.

Так, щодо можливості перегляду рішення, яке набрало законної сили, то ЄСПЛ у справах «Рябих проти РФ» (2003 р.), «Пономарьов проти України» (2008 р.) вказав: «Жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення.

Таким чином скарга заснована на зловживанні скаржником правом на звернення до суду і спрямована на створення обставин, які б перешкоджали державному виконавцеві у виконанні його повноважень щодо примусового виконання судового рішення, оскільки скаржником не надано суду доказу того, що він самостійно виконав його зобов`язання за відповідним судовим рішенням та виконавчим документом.

Однак в п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України серед основних засад цивільного судочинства визначено неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

Отже скаржнику не гарантовано право на зловживання правом на звернення до суду з метою перешкоджання у здійснені законної діяльності державного виконавця.

Так незалежність державного виконавця забезпечується положенням диспозиції ст. 343 КК України, в якій передбачено кримінальну відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконного рішення.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

постановив:

в задоволенні скарги відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Бородовський С.О.