Справа № 308/4390/18
06 березня 2019 р. м. Ужгород
Cудді Закарпатського апеляційного суду Джуги С.Д. стосовно Постанови Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року прийнятої за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2018 року залишено без змін.
Вважаю, що рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави передбачені ст. 375 ЦПК України для залишення рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 13 травня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу сторони мають трьох синів : ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2017 року,яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Визначено місце проживання їхніх дітей Давіда, Лєвона і ОСОБА_5 разом із батьком ОСОБА_2

За час перебування у шлюбі сторонами згідно договору купівлі-продажу від 16.07.2007 року придбано майно : садовий будинок загальною площею 122,2 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0532 га з кадастровим номером :03:005:0114, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, садове товариство «Зірниця», урочище «Доманинська реформа», б/н, Ужгородського району Закарпатської області, що стверджується копією договору купівлі-продажу від 16.07.2007 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.08.2007 року.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України).

Відповідно до ч.1ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення зазначені в ч.2 ст.372 ЦК України

Відступаючи від рівності часток подружжя у спільному майні і визначаючи за позивачем ОСОБА_2 право власності на 4/5 частин садового будинку та на 4/5 частин земельної ділянки, а за відповідачкою ОСОБА_1 відповідно на 1/5 частину, суд першої інстанції виходив з того, що діти проживають з позивачем і знаходяться на повному його утриманні, натомість відповідачка не приймає участі у матеріальному забезпеченні дітей, не мала самостійного заробітку протягом девяти років, оскільки перебувала у декретній відпустці по догляду за дітьми та займалась веденням домашнього господарства, що є істотними обставинами, які слугують підставами для задоволення заявлених вимог.

Такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. (ч.2 ст.70 СК України).

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України).

За змістом даної норми, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за наявності та доведеності однієї з таких підстав :

якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї;

якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивачем відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України не подано жодних доказів, які б підтверджували, що за час шлюбу і спільного проживання (з 2002 року по 2017 рік) відповідачка не дбала про матеріальне забезпечення сімї, ухилялася від участі в утриманні дітей, приховувала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сімї.

Перебування відповідачки у декретній відпустці по догляду за трьома дітьми протягом девяти років і відсутність у неї в цей період самостійного доходу не може підтверджувати факт того, що вона не дбала про забезпечення сімї та бути обставиною для відступу від презумпції рівності часток подружжя.

З приводу проживання і утримання дітей слід зазначити наступне.

Рішенням суду від 22.12.2017 року шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання дітей з батьком дітей (позивачем), питання стягнення аліментів на дітей судом не вирішувалось. Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційній інстанції відповідач ОСОБА_1 стверджувала, що позивач ОСОБА_2 коштів від неї не приймає, посилаючись на те, що вони є незначними. В матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували, що позивач ОСОБА_2О звертався до суду із заявою про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, а також, що розмір аліментів на дітей, які він одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Визначення судом місця проживання дітей з батьком дітей не може бути достатньою підставою для відступу від рівності часток у майні подружжя.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя, а також взагалі не вмотивував своє рішення щодо визначення частки позивачу саме в 4/5 частині, а відповідачу в 1/5 частині.

Відповідно до ч.1п.п.1,2,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційна скарга підлягала частковому задоволенню, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2018 року - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про поділ спільного майна подружжя з урахуванням рівності часток подружжя.

Суддя: Джуга С.Д.