Справа № 161/7639/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/327/19 Категорія: 61 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Киці С.І.,,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа Другий відділ державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Свою заяву мотивує тим, що ухвалою Луцького міськрайонного суду від 09.08.2017 року його було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов'язань покладених на нього виконавчими листами, а саме: виконавчого листа Луцького міськрайонного суду №161/7639/15-ц виданий 20.10.2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 1409415 грн боргу та 1827 грн. судового збору;

- виконавчого листа Луцького міськрайонного суду №161/15069/15ц виданий 10.02.2016 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПриватБанк» 118714,53 доларів США, що по курсу НБУ становить 2615281,11 грн. боргу та по 19614,50 грн. з кожного судового збору; виконавчий лист Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2/6178/2011 виданий 07.07.2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПриватБанк» 322767,29 грн.; виконавчий лист Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2/6178/2011 виданий 07.07.2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПриватБанк» 214708,76 грн.; виконавчого листа Луцького міськрайонного суду №2-2041 від 10.08.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «НАДРА» 367946,84 грн. боргу та 1820 грн. судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13.09.2017 року згадану хвалу залишено без змін.

Вважає, що наявні правові підстави для скасування обраного судом обмеження у праві виїзду за кордон оскільки таке обмеження суперечить Конституції України та низці міжнародних правових актів ратифікованих Україною.

Вважає, що державним виконавцем не доведено, що він навмисно ухиляється від виконання обов'язків, покладених на нього судовими рішеннями, а також не надано суду підтвердження його намірів виїхати за межі України з метою уникнення виконання боргових зобов'язань.

Крім того вказує, що його дружина ОСОБА_3 являється інвалідом дитинства ІІ групи. Потребує частого лікування та обстеження в тому числі і за межах України, так як у неї захворювання опорно-рухового апарату і їй важко пересуватись самостійно.

Просить скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 25 січня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення його заяви.

Відмовляючи у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, суд першої інстанції вказав, що матеріали справи та зміст заяви не містять об'єктивних даних, за наявності яких у суду були б правові підстави для задоволення заяви та скасування тимчасового обмеження.

Заслухавши представника заявника, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 серпня 2017 року, яка ухвалою апеляційного суду від 13 вересня 2017 року залишена без змін, подання Другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчими листами: виконавчого листа Луцького міськрайонного суду №161/7639/15-ц виданого 20.10.2015 року про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 в користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" 1 409 415,90 грн. боргу та 1827,00 грн. судового збору; виконавчого листа Луцького міськрайонного суду №161/15069/15-ц виданого 10.02.2016 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 118714,53 доларів США, що по курсу НБУ становить 2 615 281,11 грн. боргу та 39 229,22 грн. по 19 614,50 грн. з кожного судового збору; виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2/6178/2011 виданого 07.07.2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь КБ "Приватбанк" 322 767,29 грн.; виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2-6178/2011 виданого 07.07.2011 року про солідарне стягнення ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь ПАТ "Приватбанк" 309 976,10 грн., виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2-6178/2011 від 07.07.2011 року про солідарне стягнення ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь КБ "Приватбанк" 214 708,76 грн.; виконавчого листа Луцького міськрайонного суду №2-2041 від 10.08.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 в користь ВАТ КБ "Надра" 367946,84 грн. боргу та 1820 грн. судових витрат.

Ухвалюючи судове рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд виходив із того, що невиконання боржником рішень судів не зумовлено об'єктивними причинами, а є свідомим ухиленням боржника від виконання рішень.

Звертаючись до суду з заявою про скасування заходів, заявник стверджував, що державним виконавцем не надано беззаперечних доказів ухилення боржника від виконання рішення суду, а є об'єктивною неможливістю його виконати, оскільки у нього відсутні кошти та майно, крім того обмеження у праві виїзду за межі України порушують його конституційні права.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.( ч. 5 ст. 441 ЦПК України)

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов'язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв'язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Звертаючись до суду із заявою відповідно до частини 5 ст. 441 ЦПК України, заявник ОСОБА_2 просить скасувати застосовані судом обмеження, мотивуючи їх необхідністю виїзду за межі України та вжиттям доступних заходів для задоволення вимог кредитора, при цьому вказує на відсутність встановленого факту ухилення від виконання рішень судів.

Вирішуючи означене питання, суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що обмежувальний захід було застосовано до боржника у зв'язку із встановленням судом факту свідомого ухилення від виконання рішення суду.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що після набрання законної сили судовим рішенням про обмеження у тимчасовому виїзді за межі України ОСОБА_2 не вчинив жодних дій на виконання боргових зобов'язань за якими дане обмеження встановлено.

За змістом ст. 441 ЦПК України скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Сукупність досліджених обставин справи, не дають на даний час підстав дійти переконливого висновку про наявність обставин, які давали б підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання боргових зобов'язань боржником не вчиняється, жодних активних дій боржником в інтересах кредитора не вчинено, відтак не можна стверджувати про очікуване виконання рішення суду.

Крім того ОСОБА_2 усупереч ст. 81 ЦПК України не надав належних та допустимих засобів доказування, які б свідчили про вимушену необхідність проведення консультацій або лікування дружини ОСОБА_3 за кордоном та відсутності реальної можливості отримання лікування на території України, а також, що заявник ОСОБА_2 є опікуном ОСОБА_3 і лише він має право супроводжувати дружину у разі лікування за кордоном.

Посилання апелянта на те, що державним виконавцем постановами від 07 лютого 2019 року, були повернуті виконавчі листи №2-6178/2011 року, 161/7639/15-ц, 2-2042, № 161/15069/15-ц, № 2-6178/2011, № 2-4147 стягувачам на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому відпали обставини, які слугували підставою обмеження заявника у праві виїзду за межі України, не заслуговують на увагу.

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку ( п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону ( ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Враховуючи зазначене, державним виконавцем було винесені постанови про повернення виконавчих документів, у зв'язку з тим, що розшук майна боржника на яке можна було звернути стягнення не було виявлено.

Дані постанови не свідчать про виконання рішення, а навпаки підтверджують обставини шодо невиконання судових рішень.

Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які регулюють порядок розгляду даного питання, в частині проведення судового засідання без державного виконавця є безпідставними та не впливають на правильність постановленої судом ухвали що оскаржується.

З матеріалів справи вбачається, що судом було повідомлено заявника та відділ державної виконавчої служби про місце та дату розгляду даної справи, що стверджується повідомленнями пор вручення поштового відправлення ( а.с. 148-149).

Однак заявник та заінтересована особа в судове засідання яке було призначене на 25 січня 2019 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили та судом було постановлено оскаржувану ухвалу.

Порушення норм процесуального права може бут підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. ( п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Однак в даному випадку порушення норм ч. 6 ст. 441 ЦПК України не призвело до неправильного вирішення даної цивільної справи судом першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування ухвали суду.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Слід зазначити, що відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за меді України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 268 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2019 року в даній справі-без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судд: