Справа № 478/1851/18 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/812/475/19 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сябренко І.П., в залі судового засідання в смт. Казанка, об 11 год. 56 хв., повний текст якого складений 28 січня 2019 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди,

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Червонознамянської сільської ради Казанківського району Миколаївської області загальною площею 8,16 га, строком на пятдесят років.

Після смерті орендаря ОСОБА_5, який помер 01 грудня 2010 року, його права та обовязки перейшли до відповідача ОСОБА_4, яка фактично стала орендарем земельної ділянки відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про оренду землі».

Згідно п. 11 Договору оренди, орендар ОСОБА_5 та в подальшому відповідач, як орендар земельної ділянки, починаючи з 2007 року зобовязані були сплачувати орендну плату до 31 грудня щорічно. Проте, починаючи з 2007 року та на момент звернення до суду із даним позовом, систематично не виконують цей обовязок.

Крім того, як вбачається з п. 9 Договору оренди, в ньому не визначено розміру орендної плати, тобто відсутня одна із істотних умов, у звязку з чим, згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України вказаний Договір оренди є недійним (нікчемним).

Посилаючись на невиконання відповідачем своїх обовязків за договором оренди землі позивач просив розірвати договір оренди землі укладений 01 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_5, державну реєстрацію якого проведено 26 лютого 2007 року та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі відмовлено у звязку з їх необґрунтованістю.

Так, даючи оцінку наданим відповідачем на підтвердження виплати орендної плати письмовим доказам розпискам про отримання грошей, місцевий суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту виплати орендної плати.

При цьому позивачем не спростовано доводи відповідача про те, що зазначені кошти сплачені за договором оренди за 2007-2018 роки.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права, неповноту та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час звернення до суду із даним позовом, до неї в якості додатку ним було додано власноручно засвідчену копію договору оренди землі, одержану ним разом із супровідним листом у Відділі у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, оскільки під час укладання зазначеного договору йому взагалі не було надано екземпляру цього договору як орендодавцю. У вказаній копії договору була відсутня сума орендної плати.

У звязку із покладенням судом обовязку надати оригінал договору оренди землі, якого він не мав від самого укладення, він повторно звернувся із заявою до Відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з метою отримання екземпляру зазначеного договору з печаткою цього відділу для того, щоб довести, що саме цей договір, умови якого не містять суми орендної плати, було подано орендарем ОСОБА_5 для державної реєстрації до Казанківського сектору реєстрації Миколаївської філії Центру ДЗК, проте його клопотання про долучення цієї копії договору до матеріалів справи не було розглянуто судом.

Враховуючи, що під час укладення договору оренди землі від 01 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_5 таких екземплярів договору повинно було бути три, тобто у кожній із сторін та в органі державної реєстрації, він звернувся до суду з клопотанням про витребування екземпляру договору, який подавався 26 лютого 2007 року ОСОБА_5 для державної реєстрації до Казанківського сектору реєстрації Миколаївської філії ДЗК, однак його клопотання про витребування доказів було залишено судом без задоволення у звязку з пропуском строку для його подання.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні клопотання про витребування доказів, строк на подачу якого було пропущено з поважних причин, суд свідомо ухилився від повного та всебічного дослідження доказів та обставин справи.

Оскільки в договорі оренди відсутні дані щодо розміру орендної плати, то часткова її сплата, згідно наданих відповідачем розписок, не є належним виконанням обовязку по її сплаті та містить ознаки системного порушення.

Проте судом не враховано, що розмір орендної плати, який складає 2,1% від грошової оцінки землі та у грошовому виразі дорівнює 1500 грн., є незмінним починаючи з 2007 року, що не відповідає дійсності, оскільки нормативно-грошова оцінка земель відповідно до законодавства проводиться щорічно та її розмір, враховуючи інфляційні та інші соціально-економічні показники має тенденцію до зростання.

Крім того, судом залишено без уваги та повністю проігноровано викладені в позовній заяві доводи щодо відсутності у договорі суттєвих умов, що згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України має наслідком його недійсність (нікчемність).

Відповідач ОСОБА_4 правом надати відзив на апеляційну скаргу у порядку визначеному ст. 360 ЦПК України не скористалась.

Позивач та відповідач в судове засідання не зявилися, надіславши до апеляційного суду заяви з проханням слухати справу без їх участі та підтримавши свої правові позиції у справі.

На підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін, які скористались своїм правом щодо явки в судове засідання та не виявили бажання брати участь у розгляді справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дійшов вірного висновку про відмову в задоволені вимог позивача, з яким погоджується колегія суддів.

Так, згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі» (далі Закону) відносини, повязані з орендою землі, регулюються ЗК України, Цивільним кодексом України (далі ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до положень ст. 1 Закону оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 21 Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

За приписами ст. 24 Закону орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Положеннями ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Отже, розглядаючи спори про розірвання договору оренди з підстав заборгованості по орендній платі, слід мати на увазі, що згідно зі ст.ст.1,13 Закону основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки, дана обставина може бути підставою для розірвання такого договору.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

Суд встановив, що 01 лютого 2007 року між ОСОБА_3, який відповідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 585788 від 06 жовтня 2006 року є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,16 га, розташованої в межах території Червонознамянської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, та громадянином ОСОБА_5, було укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в оренду вказану земельну ділянку строком на 50 років.

Відповідно до пунктів 9, 10, 11 вказаного договору сторони домовились, що орендар ОСОБА_5 зобов'язаний сплачувати орендодавцю ОСОБА_3 орендну плату у розмірі 2,1% вартості грошової оцінки земельної ділянки у грошовому виразі, що складає 1 500 грн. та сплачується один раз на рік у строк до 31 грудня поточного року (а.с.28-29).

За змістом пункту 13 договору оренди розмір орендної плати переглядається у випадках, передбачених Законом.

Пунктом 39 вказаного договору оренди землі передбачено дострокове розірвання його дії за ініціативи орендодавця в односторонньому порядку за умови невиплати орендної плати, виплати орендної плати не в повному розмірі або у встановлений договором термін.

Договір було зареєстровано у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК 26 лютого 2007 року за № 52 (а.с.13-21).

Договір укладено на 50 років, отже початок його дії 26 лютого 2007 року, закінчення 26 лютого 2057 (п. 8 Договору).

30 листопада 2010 року орендар ОСОБА_5 помер та спадкоємцем після його смерті є його дружина ОСОБА_4, до якої у відповідності з п. 40 договору оренди перейшли права орендаря на вказану земельну ділянку.

При зверненні до суду першої інстанції з позовом, ОСОБА_3 як підставу для розірвання договору зазначав систематичну несплату орендної плати, починаючи з 2007 року.

Між тим заперечуючи доводи позову, відповідачем було надано суду розписки виконані від імені позивача зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_3 отримував орендну плату у виді грошових коштів протягом 2007 2018 років, зокрема:

12 серпня 2007 року 600 грн.; 19 жовтня 2007 року 570 грн.;

06 грудня 2007 року - 330 грн.;

15 вересня 2008 року - 1 500 грн.;

09 жовтня 2010 року - 2 000 грн.;

23 вересня 2012 року - 5 000 грн.;

11 вересня 2013 року - 5 000 грн.;

14 липня 2014 року - 5 000 грн.;

2016 рік - 8 000 грн.;

2017 рік - 9 000 грн.;

04 вересня 2018 року- 10 000 грн.

Позивач не надав суду будь-яких доказів за правилами ст.ст. 76-80 ЦПК України, які б спростовували отримання ним зазначених у розписках коштів як орендної плати за вказаним договором оренди, що відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України є обовязком позивача.

В апеляційній скарзі позивач стверджував, що орендна плата виплачувалася йому не в повному розмірі, як це передбачено договором оренди, що також свідчить про недотримання відповідачем умов договору про виплату орендної плати та підставою для розірвання такого договору.

При цьому скаржник як в позові так і в апеляційній скарзі посилався на примірник договору оренди землі, отриманий ним у відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, де у п. 9 цього примірника зазначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі «від оцінки земельної ділянки грн». Отже з цього пункту зрозуміло, що орендна плата залежить від оцінки земельної ділянки, що передається в оренду, проте конкретний розмір такої плати не зазначено.

Відповідачем надано примірник цього ж договору, де у цьому ж пункті зазначено, що орендна плата складає «2.1% від оцінки земельної ділянки 1 500 грн.»

За таких обставин відсутні правові підстави стверджувати, що розмір сплаченої орендної плати не відповідає розміру зазначеному у договорі оренди землі.

Доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом тих обставин, що у примірнику договору оренди землі, наданого позивачем пункт 9 Договору відрізняється за змістом від того ж пункту у примірнику цього ж договору, наданого відповідачем, тобто існує не визначеність щодо розміру орендної плати, що є підставою для недійсності такого договору, не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

Як встановлено судом, позивач не звертався в судовому порядку з вимогами про визнання зазначеного договору оренди землі недійсним, не містить таких вимог й позовна заява, яка розглядалася судом першої інстанції. Підстави недійсності правочину відповідно до наведених норм матеріального права не є правовими підставами для розірвання договору оренди землі. За такого зазначення таких підстав у позові, де предметом позову є розірвання договору, не має правового значення, оскільки такі підстави не входять до предмету доказування у цій справі.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

ОСОБА_6

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року.