Справа №: 343/1116/17
Провадження №: 2/0343/143/19
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н

21 березня 2019 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Андрусіва І. М.,

секретарів судового засідання - Димид О.З., Оленяк С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області цивільну справу № 343/1116/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання в формально спільному сумісному майні подружжя права власності, про поділ іншої частини майна подружжя та про визнання договору купівлі - продажу із державною реєстрацією права власності на частину майна подружжя удаваним та фіктивним,

за участю: позивача- ОСОБА_3,

представників- ОСОБА_30, ОСОБА_7,

відповідача- ОСОБА_4, ОСОБА_5,

адвокатів- Оленин О.Ф., Ільницького Я.І.,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання в формально спільному сумісному майні подружжя права власності, про поділ іншої частини майна подружжя та про визнання договору купівлі - продажу із державною реєстрацією права власності на частину майна подружжя удаваним та фіктивним.

В обгрунтування позову покликається на те, що 30.08.2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, який рішенням Долинського районного суду від 27.06.2017 року розірваний.

За час шлюбу у 2007 році за кошти, отримані від свого батька ОСОБА_6 у вигляді особистого подарунку, вона з ОСОБА_4 відкрили магазин роздрібної торгівлі в АДРЕСА_14 , спільно займаючись підприємницькою діяльністю.

За кошти, отримані від підприємницької діяльності, вони мали можливість взяти в оренду приміщення в Тисівській школі.

У липні 2011 року вона отримала від ОСОБА_9 2800 євро та 20 000 грн.

За її особисті кошти 2 800 євро (по офіційному курсу НБУ 11,56 грн./євро -32 368 (тридцять дві тисячі триста шістдесять вісім) гривень, 20 000 грн. та за їх спільні кошти в 2011 році вони придбали трьохкімнатну квартиру в АДРЕСА_1, сплативши за неї 43 000 доларів США (по офіційному курсу НБУ -7,97 грн./долар,що становить 342 710 гривень. Тобто в даній квартирі частка її особистої приватної власності становить за обчисленням 0, 1528 частка, а решта - їх спільна сумісна власність .

В листопаді 2011 року вона з відповідачем отримали кредит в КС «Злет». За кредитні кошти придбали суміжну однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2, оплативши за неї 30 000 доларів США (по офіційному курсу НБУ -станом на 10 листопада 2011 року-7,98 грн./долар ,що становить 239 400 гривень.

Приблизно в цей же час їй були подаровані кошти в сумі 10 000 гривень ОСОБА_6, які вона використала на погашення кредиту, взятого в КС «Злет» для придбання квартири АДРЕСА_2.

9 лютого 2012 року вона продала квартиру АДРЕСА_9, що належала їй та матері ОСОБА_9 на правах спільної власності, отримавши за неї 24 500 доларів США (по офіційному курсу НБУ - 7,99 грн./долар ,що становить 195 755 грн. Цими коштами 24 500 доларів США за згодою ОСОБА_9 вона погасила кредит в КС "Злет", а також здійснили реконструкцію та об'єднання двох придбаних квартир за адресою АДРЕСА_1 та квартиру № 1 в одне приміщення із переведенням його в статус нежитлових приміщень.

Отже, в об'єднаному нежитловому приміщенні її приватної особистої власності є такий склад - в колишній квартирі № 2 - 0, 1528 частки, в колишній квартирі № 1 - 0, 8595 частки (тобто понад 1/2 частки з усього об'єму двох квартир, об'єднаних в одне нежитлове приміщення, на яке 05 квітня 2013 року було видане свідоцтво на ім"я ОСОБА_4 про право власності на нерухоме майно - торгово-офісне приміщення загальною площею 89,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1, в якому її особиста приватна власність становить понад 1/2 частки, а решта- спільна сумісна власність подружжя.

ОСОБА_4 в порушення ст. 65 СК України, уклав договір оренди вказаного приміщення з ФОП ОСОБА_10. Орендну плату її колишньому чоловіку за цим договором сплачував особисто ОСОБА_11 в сумі 1000 доларів США щомісячно на протязі всього терміну оренди 8 місяців 2013 року, 12 місяців 2014 року, 4 місяці 2015 року, в загальному 24 місяці, за що ОСОБА_4 отримав коштів в сумі 24 000 доларів США, що орієнтовно в гривнях становлять 312 000 грн.

З травня 2015 року по даний момент ОСОБА_4 в порушення ч.3 ст. 65 України уклав договір з приватним підприємцем ОСОБА_12 про оренду частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. за адресом АДРЕСА_1 (щодо площі 46 кв.м), ціна договору 8000 грн. щомісячно. Виходячи з наведеного, орендна плата за період з травня 2015 по грудень 2015 року становить 64 000 гривень.

Згоди на оформлення даного договору оренди вона не надавала, як і не отримувала свою частку від доходу за здачу вказаної нерухомості в оренду. Також її колишній чоловік отримував дохід від діяльності спільного з нею магазину, що знаходиться за адресом АДРЕСА_14.

За результатами спільної підприємницької діяльності, зокрема роботи закладів торгівлі вони отримували доходи, за які придбали в грудні 2015 року нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_15 площею 73,1 кв.м. вартістю 30 000 доларів США, яке було під обтяженням зі сторони ПАТ "ВТБ Банк". Борги попереднього власника ОСОБА_13 у вказаному банку погашали за 4-сторонньою домовленістю між його представником ОСОБА_14, представником банку, нею та її колишнім чоловіком. Однак, як стало відомо згодом, ОСОБА_4, погашаючи спільно набутими у шлюбі коштами борг, дане приміщення зареєстрував як право власності ОСОБА_5, набуте за договором купівлі-продажу, ввівши її в оману.

Підтвердженням того, що вказана нерухомість придбалась за спільні кошти подружжя, підтверджується експертним шляхом на підставі кредитних та вкладних справ, які оформлялись ОСОБА_4 в КС "Злет", в ПАТ КБ "ІдеяБанк" за період з 2013 року по 2015 роки. ОСОБА_5 не мав і не міг мати, як пенсіонер дохід в 30 000 доларів США на придбання нерухомості по АДРЕСА_15.

Оскільки, згоди про добровільний поділ майна, набутого за час шлюбу між ними не досягнуто, вона змушена звертатись до суду з позовом про поділ майна подружжя примусово та про визнання судом на частку в цьому майні її права як особистої приватної власності, яка не була, не є і не може бути спільною сумісною власністю подружжя. В майні, яке формально можна вважати спільною сумісною власністю, особиста приватна частка її становить понад 1/2 частки, а решта - спільна сумісна власність як подружжя, яка і повинна підлягати поділу в натурі між ними.

А тому буде правильним і законним щоб ОСОБА_4 в право приватної власності відійшов магазин за адресою АДРЕСА_15, загальною площею 73,1 кв.м., договір купівлі-продажу на який та державна реєстрація права власності є удаваними, а їй в право приватної власності відійшло торгово-офісне приміщення загальною площею 89,3 квадратні метри за адресою АДРЕСА_1 (за підставами приєднання до частини її майна, яке з моменту його набуття є особистою приватною власністю, проте формально оформлена спільна сумісна власність за ОСОБА_4.

На підставі заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову від 12.07.2017 року ухвалою Долинського районного суду від 12.07.2017 року накладено арешт на 1/2 частину нежитлового прміщення магазину за адресою АДРЕСА_15 загальною площею 73,1 кв.м., заборонено здійснювати дії на предмет будь-якого відчуження чи внесення в заставу (іпотеку) 1/2 частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Позивачкою 27.07.2017 року пропонувався текст мирової угоди, про що подано відповідну заяву, в якій пропонувалось її затвердити з умовами, які вказані в позовній заяві, однак відповідачі відмовились її затверджувати.

Ухвалою Долинського районного суду від 09.10.2017 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про витребовування доказів з відділення Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанку» по пенсійних картках ОСОБА_5; з територіального відокремленого безбалансового відділення № 10008/0161 м. Долини АТ «Державного Ощадного банку України» копії квитанцій по валютообмінних операціях та виписки по вкладних рахунках ОСОБА_4; з Івано-Франківської обласної дирекції Правекс-Банк м. Івано-Франківськ по страхуванню, здійснені ОСОБА_4; з кредитної спілки «Злет» та Публічного акціонерного товариства КБ «ІдеяБанк» на ім"я ОСОБА_4, з Калуського об"єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про виплату пенсії ОСОБА_5

13.11.2017 року позивачка подала клопотання про повторне витребування доказів з уточненням попередньо поданих клопотань. 27.11.2017 року позивачка звернулась з клопотанням про витребування доказів, а саме нотаріальної справи в приватного нотаріуса Ананевич О.М. Подані клопотання ухвалою Долинського районного суду від 13.12.2017 року задоволено.

15.01.2018 року ухвалою Долинського районного суду задоволено клопотання позивачки про уточнення даних щодо витребування доказів з ПАТ КБ «Правекс-Банк».

06.02.2018 року позивачка звернулась з клопотанням про витребування доказів для правильного вирішення справи,а саме довідки про доходи ОСОБА_16 та ОСОБА_5 з Долинської ОДПІ. 12.02.2018 року ОСОБА_4 просив суд задовольнити його клопотання про витребування доказів з КС «Злет» про укладання позивачкою та її матір»ю депозитних договорів та з КБ «Приватбанку» виписки по кредитних картках за 2013-2017 роки. Дані клопотання ухвалою Долинського районного суду від 26.02.2018 року задоволено.

17.04.2018 року позивачка подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме при поділі майна відступити від рівності часток: за нею визнати ѕ частки майна, а за ОСОБА_4- ј частку майна поряд з іншими позовними вимогами, яку ухвалою Долинського районного суду від 18.04.2018 року залишено без руху та надано час на усунення недоліків, а саме доплатити судовий збір.

07.05.2018 року ОСОБА_3подано заяву про збільшення позову та позовних вимог, відповідно до яких просить стягнути на свою користь з ОСОБА_4 288 029, 50 грн. унаслідок відкриття останнім рахунків і розміщення на них коштів колишнього подружжя, якими він користувався одноособово і у власних інтересах. Визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення -магазину за адресою АДРЕСА_15, загальною площею 73,1 кв.м. із державною реєстрацією права власності на ім.»я ОСОБА_5, що вчинений на частину майна колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо придбання частини спільного майна цього подружжя удаваним та фіктивним.

17.12.2018 року позивачка подала заяву про узагальнення позовних вимог, відповідно до якої остаточними позовними вимогами є: припинити державну реєстрацію права власності на майно-нежитлове приміщення магазину за адресою АДРЕСА_15 загальною площею 73,1 кв.м, зареєстроване за ОСОБА_5 та визнати договір купівлі-продажу на це майно удаваним правочином, визнати право власності а це приміщення за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як на спільну сумісну власність подружжя. Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_3 на 13.38 % в нежитловому приміщенні магазиу в АДРЕСА_15, загальною площею 73,1 кв.м., а 86,62 % приміщення визнати спільною сумісною власністю подружжя, яка складає 63.32 кв.м., поділивши її наступним чином- 3/4 частки ОСОБА_3 та 1/4 частки- ОСОБА_4.

Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_3 на 41,3301 % частки майна на підставі висновку спеціаліста ФОП ОСОБА_19, яка є складовою торгово-офісного прміщення загальною площею 89,3 кв.м. в АДРЕСА_1. А 58,6699% частки майна, яке формально є правом спільнї сумісної власності подружжя, поділивши її наступим чином: 3/4 частки-ОСОБА_3 та 1/4 - ОСОБА_4.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 3/4 частки коштів в сумі 576 059,00 грн., розміщених на депозитних рахунках ОСОБА_4, які є спільними сумісними майновими правами подружжя, а саме- 432 044, 25 грн.

Стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити уточнені позовні вимоги з підстав, наведених у позові та заявах до нього. Позивачка відмовилась від інших клопотань зазначених в позовній заяві.Також пояснила,що була присутня у нотаріуса Ананевич О.М. під час укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_15 ОСОБА_5 та розуміла наслідки його укладання.

ОСОБА_4 та його адвокат в судовому засіданні позов не визнали. ОСОБА_4 пояснив, що квартири по АДРЕСА_1 були придбані за спільні кошти подружжя за цінами, вказаними у нотріально посвідчених договорах, та не заперечує про поділ об"єднаного приміщення по 1/2 частці порівно з позивачкою. Квартиру по АДРЕСА_15 придбали його батьки за власні заощадження та кошти, отримані в результаті підприємницької діяльності його матері. Стверджує, що мати його дружини не дарувала коштів позивачці, жодного договору дарування з цього приводу укладено не було, розписки також відсутні. У кредит брались неоднорозавово кошти, які йшли на об»єднання, реєстрацію та переобладнання квартир по АДРЕСА_1. Деякі з кредитних коштів клались на депозити, а отримані відсотки за них використовувались в інтересах сім»ї. За дані кошти вони сім»єю жили,харчувались та відпочивали. На час припинення шлюбу з позивачкою кредити всі погашені, на депозитних рахунках кошти відсутні, а тому доводи його колишньої дружини щодо поділу майна у такому співвідношенні, який вказаний в уточненій заяві, вважає безпідставними.

ОСОБА_5 та його адвокат позовні вимоги щодо визнання договору купівлі- продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_15, де відповідач є покупцем, не визнав, у їх задоволенні просять відмовити, оскільки дане приміщення було придбане за їх з дружиною кошти. Окрім цього адвокат Оленин О.Ф. зазначила, що позивачка не вказала ні в своїй позовній заяві, ні в заявах про збільшення позовних вимог дату укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_15, дату посвідчення договору нотаріусом та реєстраційний номер договору, який вона просить визнати удаваним.

Ставиться вимога про припинення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_15, але не вказано рішення про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, хоч в розпорядженні позивачки були відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на приміщення за вказаною адресою, що вбачається з додатку до позовної заяви.

В ході розгляду справи встановлено, що 28.12.2015 року проведена державна реєстрація на придбаний ОСОБА_5 28.12.2015 року на підставі купівлі- продажу магазину площею 73,1 кв. м. по АДРЕСА_15 за покупцем.

Позивачка заявила вимогу про визнання договору купівлі-продажу удаваним, посилаючись на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_16, як подружжя, не могли купити приміщення цього магазину, бо у них не було коштів. За приміщення оплачено 30 тис дол. США, які є спільними коштами її та ОСОБА_4. Проте, пояснення позивачки є непослідовними та суперечливими. В ході розгляду справи позивачкою не надано належних та допустимих доказів про удаваність правочину, позивачка та її представник не обґрунтували удаваність вчиненого договору купівлі-продажу та не надано належних доказів, які б спростували наявність у сторін наміру укладати договір купівлі-продажу, а також спрямованість їхньої волі. Також зазначила, що сторонами за договором купівлі-продажу є ОСОБА_22 (продавець) і ОСОБА_5 (покупець). Позивачка не є стороною договору. ОСОБА_3, заявляючи позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу удаваним, вважає, що відповідачами по справі є ОСОБА_5 та ОСОБА_4, хоч за договором є ще одна сторона, це продавець ОСОБА_22. ОСОБА_4, колишній чоловік позивачки, не має жодних претензій до укладеного договору купівлі-продажу.

Також зазначила, що позивачка просить визнати в одному випадку у своїй уточненій заяві право спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення по АДРЕСА_15, в іншому випадку- право особистої приватної власності на 13,38% нежитлового приміщення по АДРЕСА_15 та на 86,62% нежитлового приміщення по АДРЕСА_15 право спільної сумісної власності подружжя. Поділити 86,62% нежитлового приміщення, як право спільної сумісної власності подружжя таким чином: ѕ часток за ОСОБА_3, а за ОСОБА_4 право власності на ј частку цього приміщення.

Єдиною підставою для визнання договору купівлі-продажу удаваним, на що посилається позивачка та її представник, є те, що ОСОБА_5 разом з ОСОБА_16 не могли придбати вказаний магазин через відсутність коштів.

Вважає це тільки припущенням позивачки, а не доказ, що суперечить ст. 81 ЦПК України та не може братись судом до уваги.

Позивачка в судовому засіданні підтвердила, що вона була присутньою в нотаріуса під час укладення договору купівлі- продажу магазину по АДРЕСА_15, що свідчить про її обізнаність про покупця, зокрема ОСОБА_5. Вона не підписувала жодних документів в нотаріуса. Тим більше, як пояснила позивачка, йшла мова про укладення договору купівлі продажу ОСОБА_5. З часу укладення договору продавець передав ОСОБА_5 правовстановлюючі документи на придбане приміщення та ключі від купленого приміщення.

Доводи позивачки про те, що фактично приміщення магазину по АДРЕСА_15 було куплене за більшу ціну, ніж зазначено в договору є необґрунтованими, нічим не підтверджені та є її припущенням. Укладенню договору передувала оцінка приміщення магазину. Згідно вказаного договору купівлі -продажу, відповідно до висновку про вартість майна, виданого 22.12.2015 року ТОВ «Віконт-Консалтинг», вартість майна, яке являється предметом договору, становить 198613 грн.. Сторони за договором підтвердили, що зазначена ціна відповідає волевиявленню продавця та покупця, є остаточною і змінам не підлягає. Позивачкою не надано жодного належного доказу на спростування вартості спірного приміщення, яка вказана в договорі, чи на підтвердження того, що воно придбане за 30 тис. дол. США.

Позивачкою наданий звіт про оцінку майна - торгово-офісного приміщення по АДРЕСА_1 станом на 10.11.2017 року та висновок спеціаліста від 08.06.2018 року, однак вони жодним чином не стосуються приміщення по АДРЕСА_15. Разом з тим, ні висновок спеціаліста, ні звіт про оцінку не є засобом доказування, не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

Адвокат також зазначила, що суперечливими є пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_9, батьків позивачки , які допитані у даній справі в якості свідків, та пояснення позивачки в цій частині. А саме, позивачка вказує, що кошти подарували їй батьки, свідок ОСОБА_6 зазначив, що кошти позичив ОСОБА_4, а ОСОБА_9 вказала про те, що гроші вони давали як дітям. Проте ні договору дарування коштів, ні розписки про позику грошей позивачка суду не надала. З вищенаведених підстав у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Положеннями частини 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ратифікованою Законом від 17 липня 1997р.№475/97ВР, зокрема, ст.1 Першого протоколу до неї 1952р. передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зі змісту даної норми випливає, що під правомочністю володіння розуміється передбачена законом можливість мати (утримувати) в себе певне майно, використовувати, експлуатувати його, отримувати від нього корисні властивості, доходи від експлуатації, тощо.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують інтереси інших осіб та інтересів суспільства.

За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.334 ЦК України).

Порушення права власності підлягає судовому захисту.

Матеріалами справи та в суді встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 30.08.2007 року по 27.06.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Долинського районного суду від 27.06.2017 року прізвище ОСОБА_3 змінено на дошлюбне «ОСОБА_3». Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_23 та ОСОБА_24, які проживають з матір»ю.

З матеріалів справи вбачається, що після одруження позивачка та ОСОБА_4, який зареєстрований як фізична особа-підприємець, займаючись підприємницькою діяльністю, відкрили магазин роздрібної торгівлі в АДРЕСА_14. В результаті отриманих доходів для розширення комерційної діяльності вони орендували приміщення в Тисівській загальноосвітній школі, про що сторони не заперечили в судовому засіданні.

Матеріалами справи підтверджується, що 26.07.2011 року між ОСОБА_25 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Ананевич О.М. та зареєстрований в реєстрі за №3474, згідно якого продавець продала належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, продаж квартири вчинено за 34 791,00 грн. (т.2, а.с. 89-90).

26.10.2011 року між продавцями ОСОБА_26, ОСОБА_27 та покупцем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Ананевич О.М. та зареєстрований в реєстрі за №4821, згідно якого продавці продали належну їм квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, продаж квартири вчинено за 39669,00 грн. (т.2, а.с. 91-92).

28.12.2015 року між продавцем ОСОБА_22 та покупцем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Ананевич О.М. та зареєстрований в реєстрі за №2325, згідно якого продавець продала належний їй магазин, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_15, площею 73,1 кв.м., продаж квартири здійснено за 198 613,00 грн. (т.2, а.с. 93-94).

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає розподілу встановлюється на час розгляду справи, а не на час його придбання.

За таких обставин, позивачем відповідно до вимог чинного законодавства здійснено оцінку вартості майна, що підлягає розподілу станом на час розгляду справи.

Відповідно до звітів (висновків) про оцінку майна, складених оцінювачем ТОВ "АТЛАНТ-УКРГРУП" 10.11.2017 року: вартість магазину загальною площею 73,1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_15, становить 1 407 700,00 грн., вартість торгово- офісного приміщення загальною площею 89.3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, становить 1 719 700, 00 грн. (т.1 а.с.252-253, т.2 а.с. 6-7).

Слід зазначити, що у разі незгоди із висновком фахівця щодо визначення вартості квартири, відповідач не позбавлений можливості надати інший висновок, складений за наслідками його звернення до іншого фахівця, що було роз"яснено судом в судовому засіданні. Водночас, такого висновку відповідачем надано не було. Також необхідно вказати, що жодних клопотань про проведення судової експертизи, з огляду на посилання відповідача на підроблення звіту про оцінку майна, останнім не заявлялось.

Виходячи з викладеного, суд бере за основу вартість спірного майна відповідно до висновків оцінювача ТОВ "АТЛАНТ-УКРГРУП".

З змісту позовної заяви вбачається, що однією з вимог ОСОБА_3 є визнання договору купівлі-продажу магазину за адресою АДРЕСА_15, загальною площею 73,1 кв.м., зареєстрованого на ОСОБА_5, удаваним та припинити державну реєстрацію права власності на це майно.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В порядку статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В силу ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Положення ст. 663 ЦК України передбачають право сторін договору купівлі-продажу визначити строк виконання обов'язку передати товар.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленумом Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, роз'яснено, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що з удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Із матеріалів справи встановлено, що спір, відповідно до даної позовної вимоги, стосується двостороннього правочину, а саме договору купівлі-продажу (надалі- Договір) магазину загальною площею 73,1 кв.м по АДРЕСА_15, укладеного між ОСОБА_22 та ОСОБА_5. Даний договір позивачка вважає удаваним, оскільки стороною даного правочину - покупцем є вона та її колишній чоловік ОСОБА_4.

Такі міркування позивачки та її представника є помилковими і такими, що не грунтуються на наведених вище нормах матеріального права, які передбачають визнання правочину удаваним лише якщо на меті у сторін було укладання іншого договору і у зв"язку з цим виникли інші правовідносини.

Судовим розглядом достовірно встановлено, що сторони мали на меті укладання таких самих договорів купівлі продажу і не приховували будь який інший правочин, що не дає підстав для визнання цих договорів удаваними в частині продавця.

Окрім цього, відповідно до п. 10 вказаного Договору ОСОБА_22 та ОСОБА_5 в присутності нотаріуса ствердили, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (т.2 а.с.93).

В судовому засіданні позивачка зазначила,що вона була присутньою в нотаріуса під час укладення договору купівлі- продажу магазину по АДРЕСА_15, що свідчить про її обізнаність про покупця, зокрема ОСОБА_5. Вона не підписувала жодних документів в нотаріуса. Тим більше, як пояснила позивачка, йшла мова про укладення договору купівлі продажу ОСОБА_5. З часу укладення договору продавець передав ОСОБА_5 правовстановлюючі документи на придбане приміщення та ключі від купленого приміщення.

Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, в тому числі удаваними, є насемперед сторони правочину.

Суд звертає увагу на те, що позивачка відповідно до позовної вимоги просить визнати весь договір купівлі -продажу на магазин по АДРЕСА_15 удаваним, вважаючи, що покупцями була вона та ОСОБА_4, при цьому не звернула уваги на інтереси іншої сторони договору.

Аналізуючи наведене, ОСОБА_3 стороною у спірній угоді не була, а тому вона не могла приховувати укладення іншої угоди. Окрім цього, відчужувач магазину ОСОБА_22 згідно договору, який оспорюється, до участі не залучалась, клопотання про це позивачкою чи її представниками ні в позовній заяві, ні в уточненнях до неї, а ні в процесі розгляду справи не заявлялись, що позбавило можливість з"ясувати її волевиявлення на укладення договору купівлі продажу саме з ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а не ОСОБА_5.

В ході розгляду справи позивачкою не надано належних та допустимих доказів про удаваність правочину та доказів, які б спростували наявність у сторін наміру укладати договір купівлі-продажу та спрямованість їхньої волі.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для визнання Договору купівлі-продажу магазину по АДРЕСА_15 від 28.12.2015 року удаваним, а тому у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Оскільки у даній вимозі позивачці відмовлено, то не підлягають задоволенню і вимоги про припинення державної реєстрації, права власності на даний магазин за ОСОБА_5, визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_3, виділення часток у даному приміщенні та визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на 13.38 % у вказаному магазині, які являються похідними з вимогою у задоволенні якої відмовлено.

З приводу позовних вимог, які стосуються торгово-офісного приміщення площею 89,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, суд вважає за не обхідне вказати наступне.

За приписами ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з п. 22 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як встановлено в суді, перебуваючи у шлюбі 26.07.2011 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1. (т.2 а.с. 89-90).

Позивачка стверджує, що дану квартиру вони придбали за 43 000 доларів США за спільні з чоловіком кошти та кошти, які їй подарувала мати у сумі 20 000 грн. та 2 800 Євро, знятих незадовго до укладання договору купівлі-продажу з депозитного рахунку.

26.10.2011 року на ім»я ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_2 (т. 2 а.с.91-92).

Позивачка стверджує, що дану квартиру вони купили за ціною 30 000 доларів США за кредитні кошти, отримані у КС «Злет». В цей час на погашення кредиту батько подарував їй 10 000 грн.

Суд встановив, що 20.10.2011 року, незадовго до укладання договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_4 отримано кредити в КС «Злет» на загальну суму 145 000 грн., що підтверджується договором надання кредитної лінії № ДОД-1894М (т.1 а.с. 146) та кредитним договором №ДОД-1895 М (т.1 а.с.163). Відповідач не заперечив, що дані кошти були спрямованні саме на придбання цієї квартири.

Проаналізувавши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, та пояснення ОСОБА_4 щодо ціни придбаних квартир, суд вбачає в них суперечності. Зокрема згідно розписки від 18.10.2011 року, наданої ОСОБА_26 ОСОБА_4, відповідно до якої вона зобов"язується продати останньому квартиру АДРЕСА_2 в. Долина за ціною 30 000 доларів США, а не 39669,00 грн., яка вказана у Договорі , що підтверджується підписами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у даній розписці (т.1 а.с. 13).

Окрім цього, ОСОБА_4 стверджував, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за спільні його та дружини кошти, а також за кредитні кошти в сумі 145 000 грн., отримані в КС "Злет" 20.10.2011 року, що також свідчить про сплату більшої суми вартості квартири, ніж тієї, яка вказана у Договорі.

Наведені факти спростовують доводи ОСОБА_4 та його адвоката про те, що квартири були придбані виключно за кошти, вказані у договорах.

Відповідо до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно придбані квартири 04.04.2013 року об»єднані та зареєстровані як торгово-офісне приміщення загальною площею 89,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.19).

Як зазначалось вище, вартість торгово- офісного приміщення по АДРЕСА_1 становила 1 719 700, 00 грн. (т.2 а.с.6-7).

Позивачка в судовому засіданні зазначала, що реконструкція та об»єднання обох квартир була проведена за кошти в розмірі 24 500 доларів США, які вона отримала у результаті продажу у лютому 2012 року квартири АДРЕСА_9, що перебувала спільній власності.

ОСОБА_3 при поділі торгово-офісного приміщення, просить визнати за нею право особистої приватної власності на 41, 3301% на підставі висновку спеціаліста ФОП ОСОБА_19, та 58,6699 % даного приміщення поділити наступним чином 3/4 частки- за нею, а 1/4 частки виділити ОСОБА_4.

Відповідно до висновку спеціаліста та розрахунку часток майна ФОП ОСОБА_19 в торгово-офісному приміщенні загальною площею 89,3 кв.м. по АДРЕСА_1, грошова оцінка якого 1 719 700 грн. особистої приватної власності ОСОБА_3 обчислено станом на 05.06.2018 року 41,3301 %, спільної сумісної- 58, 6699% (52, 39 кв.м.) (т.3 а.с. 35-38)

Проте, даний висновок не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст.77, 78 ЦПК України, а тому судом до уваги не береться.

В ст. 57 Сімейного кодексу України міститься перелік майна, яке за своїм статусом є особистою приватною власністю чоловіка або дружини, та на яке не поширюється встановлений законодавцем порядок поділу спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Обов'язок доведення належності майна набутого під час шлюбу одному з подружжя на праві особистої власності покладається саме на цю особу, в даному конкретному випадку на позивчку.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Одним із принципів, на підставі якого здійснюється цивільне судочинство, є принцип змагальності, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів та показань свідків.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він неодноразово дарував кошти своїй дочці, зокрема, 10 000 грн.- на весілля, а в листопаді 2011 року також 10 000 грн. - на погашення кредиту. Йому відомо, що в результаті відчуження квартири по вул. С. Бандери, всі кошти отримала ОСОБА_3, яка їх потратила на ремонт, придбаних квартир по пр. Незалежності.

На підтвердження цих обставин позивачкою долучено копію довідки ОСОБА_6 про те, що він у серпні 2007 року на весілля та у листопалі 2011 року на погашення кредиту подарував по 10 000 грн. ОСОБА_3 (т.1 а.с. 14) Однак його показання в даному випадку не можуть вважатися належним засобом доказування, адже, як ствердив сам свідок в судовому засіданні, кошти на весілля подаровані подружжю та не можуть розглядатись як об»єкт особистої власності позивачки. Окрім цього, з долучених та витребуваних на підставі ухвал Долинського районного суду доказів не встановлено, що в листопаді чи в наступні місяці відбулось погашння кредиту на вказану суму.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засідані вказала, що 09.02.2012 року у результаі відчуження квартири АДРЕСА_9, яка належала на праві спільної сумісної власності їй та ОСОБА_3, остання отримала від ОСОБА_28 24500 доларів США. Дані кошти її дочка вклала в реконструкцію та ремонт торгово-офісного приміщення по АДРЕСА_1. Окрім даних коштів, для придбання квартири АДРЕСА_1 у липні 2011 року вона подарувала своїй дочці 2800 євро та 20 000,00 грн., знятих з депозитного рахунку.

На підтвердження викладеного, позивачкою долучено копії довідки від 29.03.2017 року, виданою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідно до якої 05.07.2011 року, незадовго до укладання договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, були закриті депозитні рахунки ОСОБА_9 на суми 20 000 грн. та 2800 євро (т. 1 а.с. 22), довідки від 23.06.2017 року про надання ОСОБА_3 дарунка у вигляді 20 000 грн. та 2800 євро (т.1 а.с. 12); витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_3 належала квартира по АДРЕСА_9 (т.1 а.с. 11); розписки від 09.02.2012 року, наданої ОСОБА_3 про те, що вона отримала від ОСОБА_29 24500 доларів США за квартиру по АДРЕСА_9, де претензій до останньої не має (т.1 а.с.10), рішення Долинського районного суду від 31.10.2017 року (т.2 а.с. 3-5).

На час розгляду справи вартість однокімнатної квартири загальною площею 36,9 кв.м, яка розташована АДРЕСА_9 згідно звіту про оціну майна від 09.11.2017 року, проведеного ТОВ "Атлант-Укргруп", становила 577171,00 грн. (т.2 а.с. 8).

Відповідно до абз. 1 ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до абз. 2 ч.2 ст.372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд враховує, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

З урахуванням викладеного, доводи позивачки про те, що вона вклала у придбане з ОСОБА_4 майно всю суму у розмірі 24 500 доларів США, отримані в результаті продажу квартири, що належала їй та матері на праві спільної сумісної власності, не знайшло свого підтвердження. Показання ОСОБА_9 в даному випадку не можуть вважатися належним засобом доказування.

Приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, які вказують на те, що ОСОБА_3 до укладання шлюбу належала 1/2 частка у праві спільної сумісної власності квартира по АДРЕСА_9, яка була відчужена 09.02.2012 році по ціні 24500 доларів США (1/2 її частки становить 12250 доларів США), в цей період проводився ремонт, об»єднання, придбаних подружжям ОСОБА_4 квартир, перереєстрація в торгово-офісне приміщення, на що потрібні значні кошти, а також той факт, що ОСОБА_9 перед укладанням договору купівлі-продажу 26.07.2011 року зняла з депозиту кошти в сумі 2 800 євро та 20000,00 грн., суд приходить до висновку, що в даному випадку наявні обставини, що мають істотні значення та дають підстави для їх врахування під час прийняття рішення щодо відступлення від рівності часток в спільній сумісній власності та за своєю сукупністю свідчать про значний внесок позивачки в збільшенні вартості спірного майна.

Враховуючи дану обставину суд вважає, що вимоги ОСОБА_3 щодо визнання за нею права особистої приватної власності на 41,3301 % торгово-офісного приміщення по АДРЕСА_1 підлягають частковому задоволенню у розмірі 22,94%, виходячи з наступного розрахунку:

- вартість торгово-офісного приміщення -1 719 700,00 грн.;

- особисті кошти позивачки - 20 000 грн.+85876 грн. (2800 Євро)+ 288 585, 50 грн. (1/2 частини від 577 171,00) = 394 461, 50 грн.

- частка особистої приватної власності ОСОБА_3 становить-394 461,50 грн. х 100%/1 719 700 грн.= 22,94%

- частка кожного з подружжя - 38,53% (77,06% / 2), що становить 2/5 торгово-офісного приміщення;

- частка ОСОБА_3 в торгово -офісному приміщенні становить- 61,47 % , яка відповідає 3/5 частини.

З приводу позовної вимоги про стягнення на користь позивачки з ОСОБА_4 3/4 частки коштів в сумі 576 059,00 грн., розміщених на депозитних рахунках ОСОБА_4, які є спільними сумісними майновими правами подружжя, а саме- 432 044, 25 грн., суд вважає зазначити наступне.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи встановлено, що на ім»я ОСОБА_4 за час спільного життя з позивачкою були відкриті депозитні рахунки, про що свідчать: договір в КС «Злет» № ДОД-0114 про внесення строкового вкладу від 10.02.2012 р. по 10.05.2012 р. - 20 000 грн., договір в КС «Злет» № ДОД-0115 про внесення строкового вкладу від 10.02.2012 р. по 10.05.2012 р.- 20 000 грн., договір в КС «Злет» № ДОД-0116 про внесення строкового вкладу від 10.02.2012 року по 10.05.2012 рік- 10000 грн., договір в КС «Злет» № ДОД-0209 про внесення строкового вкладу від 13.03.2012 р. по 13.06.2012р.-1 000 грн., договір №ДОД-382 про внесення строкового вкладу з правом довкладання від 10.05.2012 року по 10.08.2012 року - 100 грн., договір №ДОД-652 про внесення строкового вкладу з правом довкладання від 25.12.2012 року по 25.06.2013 року - 1000 грн., додатковий договір № 1 від 16.04.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 14000 грн., додатковий договір № 2 від 21.05.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 28000 грн., додатковий договір № 3 від 23.05.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 58000 грн., додатковий договір № 4 від 03.06.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 66 000 грн., додатковий договір № 5 від 07.06.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 74000 грн., договір №ДОД-0472ю про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладання від 28.09.2015 року до 28.11.2016 року - 113,70 грн., договір № ЦОЦ-0174 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладення від 25.12.2014 року по 25.12.2015 року - 100 грн., договір № ЦОЦ-0173 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладення від 25.12.2014 року по 25.09.2015 року - 100 грн., договір № ДОД-810 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладення від 25.12.2013 року по 25.06.2014 року - 1000 грн., договір № ДОД-809 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладення від 25.12.2013 року по 25.12.2014 року - 100 грн., додатковий договір № 1 до договору КС «Злет» № ДОД 809 від 25.12.2013 р. про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок -2 000 грн., додатковий договір № 10 від 25.10.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 170 000 грн.; додатковий договір № 8 від 16.09.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 160 000 грн., договір №ДОД- 653 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладання від 25.12.2012 року по 25.12.2013 року - 100 грн., додатковий договір № 1 від 14.06.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 3100 грн., додатковий договір № 1 від 26.06.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 78084, 14 грн., додатковий договір № 3 від 04.07.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 81000 грн., додатковий договір № 4 від 27.08.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 98000 грн., додатковий договір № 5 від 29.08.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 103000 грн., додатковий договір № 6 від 02.09.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 146000 грн., додатковий договір № 7 від 11.09.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 150 000 грн., (т.1 а.с. 126-145, 147-154) ; депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000061 від 26.12.2013 р. по 01.03.2014 року -50 000 грн., депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000064 від 30.12.2013 р. по 12.03.2014 року-6 000 доларів США, депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000075 від 03.03.2014 р. по 10.03.2014 року- 10 000 грн., депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000077 від 07.03.2014 р. по 10.04.2014 року- 1 000 доларів США, депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000019 від 16.04.2013 р. по 22.08.2013 року-1059 грн., депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000076 від 07.03.2014 р. по 14.03.2014 року- 5 000,00 грн., договір в ПАТ «Ідея Банк» строкового банківського вкладу «Зручний»№ 90.00.098356 від 10.02.2012 р. по 10.05.2013 р.- 30 000 грн., договір в ПАТ «Ідея Банк» строкового банківського вкладу «Зручний»№ 90.00.177593 від 02.01.2013 р. по 02.07.2015 р.- 1 000 грн. (т.3 а.с. 7-14)

Згідно довідки, виданої КС "Злет" за №4 від 04.01.2018 року між кредитною спілкою та ОСОБА_4 в період з 2016 року по 2017 роки кредитні чи депозитні договори не укладались (т.2 а.с. 87).

Пунктом 24 згаданої вище постанови Пленуму ВСУ визначено, що до складу майна, яке підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, предметом поділу під час судового розгляду справи може бути лише майно, яке наявне у сторін по справі або у третіх осіб в натурі.

З огляду на викладене суду не було надано доказів, що грошові кошти, які були розміщені на депозитних рахунках були спільним майном подружжя, так само як і доказів, підтверджуючих наявність вказаного майна (коштів), на час припинення спільного ведення господарства, з огляду на що, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12.07.2017 року накладено арешт на 1/2 частину нежитлового прміщення магазину за адресою АДРЕСА_15 загальною площею 73,1 кв.м. та заборонено здійснювати дії на предмет будь-якого відчуження чи внесення в заставу (іпотеку) 1/2 частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, які слід скасувати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у зв'язку з розглядом справи в суді було сплачено судовий збір у наступних розмірах: - за подання до суду позовної заяви майнового характеру - 4 000 грн. (т.1 а.с.1); - за подання до суду заяви про забезпечення позову - 320,00 грн. (т.1 а.с. 45), за подання заяви про збільшення підстав позову та розміру позовних вимог- 1286, 00 грн. (т.2 а.с. 245), разом 5606 грн.

Отже, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 373,58 грн. пропорційно до задоволених вимог, виходячи з наступного розрахунку:

- на користь ОСОБА_3 задоволено 42,34 % всіх позовних вимог ( 1 057 099,591 грн.- сума задоволеного позову х 100% / 2 496 800, 27 грн.- вартість всього майна, яке просила задовольнити);

- 5 606 грн. сплачений судовий збір х 42,34 % / 100% = 2 373, 58 грн.

На підставі викладеного,ст 41 Конституції України,ст ст.203,235, 364, 625,638,635 ЦК України ,ст.ст. 60,61, 63, 68, 69, 70 СК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 128, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання в формально спільному сумісному майні подружжя права власності, про поділ іншої частини майна подружжя та про визнання договору купівлі - продажу із державною реєстрацією права власності на частину майна подружжя удаваним та фіктивним,- задовольнити частково.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 на 22,92 % частки торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_1.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 77,06 % частки торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. по АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності у наступних частках:

за ОСОБА_3 38,53% торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_1;

за ОСОБА_4 38, 53 % торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. по АДРЕСА_1 визнати право власності у наступному співвідношенні:

за ОСОБА_3 61,47 %, що становить 3/5 частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_1;

за ОСОБА_4 38, 53 %, що становить 2/5 частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог: про припинення державної реєстрації права власності на майно-нежитлове приміщення магазину за адресою АДРЕСА_15 загальною площею 73,1 кв.м, зареєстрованого за ОСОБА_5 та визнання договору купівлі-продажу на це майно удаваним правочином, визнання права власності на дане приміщення за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як на спільну сумісну власність подружжя, визнання права особистої приватної власності ОСОБА_3 на 13.38 % в нежитловому приміщенні магазиу в АДРЕСА_15, загальною площею 73,1 кв.м., про визнання 86,62 % приміщення спільною сумісною власністю подружжя, яка складає 63.32 кв.м., поділивши його - 3/4 частки ОСОБА_3 та 1/4 частки- ОСОБА_4; а також про стягнення на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 3/4 частки коштів в сумі 576 059,00 грн., розміщених на депозитних рахунках ОСОБА_4, які є спільними сумісними майновими правами подружжя, а саме- 432 044, 25 грн. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати у розмірі 2373, 58 грн. сплаченого судового збору пропорційо до задоволених вимог.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12.07.2017 року, а саме: накладення арешту на 1/2 частину нежитлового прміщення магазину за адресою АДРЕСА_15 загальною площею 73,1 кв.м. та заборону здійснювати дії на предмет будь-якого відчуження чи внесення в заставу (іпотеку) 1/2 частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителька АДРЕСА_13, РНОКПП:НОМЕР_1.

Відповідачі: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, житель АДРЕСА_14, РНОКПП:НОМЕР_2.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, житель АДРЕСА_14, РНОКПП:НОМЕР_3.

Суддя Долинського районного суду І. М. Андрусів

Повне судове рішення складено 29.03.2019 року