Справа № 444/801/19
Провадження № 2/444/839/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/повне/

03 липня 2019 року Жовківський районний суд Львівської області у складі :

головуючого судді Мікула В. Є.

секретар судового засідання Савчук Г.В.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лавриківської сільської ради Жовківського району про визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лавриків, Жовківського району Львівської області. У зв`язку з одруженням 12.08.2000 року змінила своє дівоче прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . Батьки позивача: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали у АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 (Лавриківська сільська рада). Будинковолодіння складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що побудовані її батьками в час спільного подружнього життя, а саме у 1972 році.

Зазначає, що у відповідності до виписки з погосподарської книги станом на 30 червня 1990 року господарство відносилося до суспільної групи «робітничий двір» . ІІ мати - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 була власником домогосподарства. Таким чином, право власності робітничого двору, було зареєстроване згідно вимог діючого на той час законодавства в погосподарській книзі села Лавриків будинковолодіння АДРЕСА_2 , належало до сумісної власності її батьків, як подружжю тому, що побудоване ними за спільні кошти та в час подружнього життя.

Крім цього зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого мати позивача - ОСОБА_5 прийняла спадщину шляхом вступу у володіння (управління) майном, оскільки проживала разом із ним та вели спільне господарство, однак в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини не звернулася і як наслідок правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно не виготовила.

Вказує, що до складу спадкового майна, серед іншого, входили: Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_2 - як спільна сумісна власність подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Ще за час свого життя, а саме 05.11.2012 року вона склала заповіт із змісту якого вбачається, все належне їй майно, заповіла позивачу ОСОБА_1 . Після смерті матері позивач звернулася до приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Чемерис Г.Я. із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із чим було 24.10.2018 року зареєстровано Спадкову справу за № 28/2018, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй відмовлено за відсутності правовстановлювальних документів на житловий будинок.

Наголошує, що оскільки спадкодавець ОСОБА_5 за час свого життя не оформила правовстановлюючих документів на будинковолодіння, тому на даний час позивач як спадкоємець за заповітом змушена звернутися з даним позовом до суду.

Просить позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з"явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить такі задоволити.

Представник відповідача Лавриківської сільської ради Жовківського району Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав на адресу суду листа про розгляд справи у відсутності їх представника. Не заперечують проти позовних вимог позивача.

А тому, судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності сторін по справі та на підставі поданих до суду доказів.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Ч. 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Так як відповідач визнав позов, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Ч. 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лавриків, Жовківського району Львівської області. У зв`язку з одруженням 12.08.2000 року змінила своє дівоче прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , що вбачається з копії паспорту та свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 .

З копії свідоцтва про народження позивача вбачається, що її батьками є ОСОБА_4 батько та ОСОБА_5 мати.

З матеріалів справи вбачається, що батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали у АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 (Лавриківська сільська АДРЕСА_3 ). Будинок складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який був побудований ними в час спільного подружнього життя, а саме у 1972 році.

У відповідності до виписки з погосподарської книги станом на 30 червня 1990 року господарство відносилося до суспільної групи «робітничий двір» і в ньому проживали: ОСОБА_5 - голова двору, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 чоловік, ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_7 син, ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_6 дочка, ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується випискою з по господарської книги.

З довідки виданої виконкомом Лавриківської сільської ради за № 458 від 18.03.2019 року вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно була власником домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, право власності робітничого двору, було зареєстроване згідно вимог діючого на той час законодавства в погосподарській книзі села Лавриків.

З рішення виконкому Нестерівської районної Ради депутатів трудящих від 01.09.1967 року вбачається, що ОСОБА_5 надано дозвіл на індивідуально-житлове будівництво в с. АДРЕСА_1 . В подальшому їй було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, що вбачається з копій рішення та свідоцтва.

Однак, реєстрація права власності будинку АДРЕСА_2 станом на 31 грудня 2012 року не проводилась, що засвідчується довідкою виданою Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ» за № 620 від 07.02.2019 року. Будинковолодіння АДРЕСА_2 , хоча належним чином не зареєстроване, проте фактично належало до сумісної власності батьків позивача, як подружжю тому, що побудоване ними за спільні кошти та в час подружнього життя.

Окрім цього з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача ОСОБА_4 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 . Після смерті батька - ОСОБА_4 , мати позивача - ОСОБА_5 прийняла спадщину шляхом вступу у володіння (управління) майном, оскільки проживала разом із ним та вели спільне господарство, однак в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини не звернулася і як наслідок правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно не виготовила. До складу спадкового майна, серед іншого, входили: 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_2 - як спільна сумісна власність подружжя.

Окрім матері, спадкоємцями першої черги на спадкове майно після смерті батька була позивач та її брат - ОСОБА_7 . Однак, вони до нотконтори із заявами про прийняття спадщини не звертались. Тобто, єдиним спадкоємцем його майна була їхня мати ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_5 , що стверджується свідоцтвом про смерть виданого Лавриківською сільською радою Жовківського району Львівської області 02.06.2018 року серії НОМЕР_3 .

Ще за час свого життя, а саме 05.11.2012 року ОСОБА_5 в с. Лавриків, Жовківського району Львівської області склала заповіт із змісту якого вбачається, що вона на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження: все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачці ОСОБА_1 . Даний заповіт посвідчений секретарем Лавриківської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 200. Такий станом на 16.10.2018 року не змінювався і не скасовувався, що вбачається з його копії.

Згідно довідок виданих Лавриківською сільською радою за №№ 137, 138, 139 від 29.01.2019 р. ОСОБА_5 , дійсно проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_2 до дня смерті. Заборонів і арештів на житловий будинок немає. ОСОБА_1 проживала разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 , до дня її смерті в АДРЕСА_2 і вели спільне господарство.

Згідно із ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

До спадкового майна, серед іншого, відноситься будинковолодіння в АДРЕСА_2 , що було зареєстроване згідно вимог діючого на той час законодавства в погосподарській книзі села Лавриків як господарство, що відносилося до суспільної групи «робітничий двір».

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

- реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

- на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 1 статті 1218 цього Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З огляду на зазначене, спадкове майно, а саме будинок АДРЕСА_2 , який залишився після смерті ОСОБА_5 , вважається таким, що належить позивачеві як спадкоємцю за заповітом з моменту відкриття спадщини.

Згідно з статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Окрім цього судом встановлено, що після смерті матері позивача звернулась до приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Чемерис Г.Я. із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із чим було 24.10.2018 року зареєстровано Спадкову справу за № 28/2018, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 53793041. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на житловий будинок АДРЕСА_2 , їй відмовлено з підстав відсутності правовстановлювальних документів на житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_2 , що вбачається з оригінал відмови нотаріуса.

Отже, з вищенаведеного випливає, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак свідоцтва про право на спадщину за заповітом отримати не може, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_5 за час свого життя не оформила правовстановлюючих документів на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тому на даний час позивачка як спадкоємець за заповітом змушена звернутися з даним позовом до суду.

З технічного паспорту виданого КП ЛОР Червоноградським МБТІ на житловий будинок АДРЕСА_2 вбачається характеристика даного житлового будинку. Загальна інвентаризаційна вартість будинковолодіння складає 147738,00 грн., що вбачається з довідки-характеристики виданої Червоноградським МБТІ за № 1540 від 18.03.2019 року.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства України, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок.

З врахуванням того, щовідповідач не заперечує проти задоволення позову, а також з врахуванням встановленого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судому порядку, за позивачем слід визнати право власності на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті її мами, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 12, 13, 23, 76, 268, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Мікула В. Є.

Повний текст рішення виготовлено 11.07.2019 року.