Єдиний унікальний номер справи 753/4624/18
Провадження №22-ц/824/5936/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Суханової Є.М., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи його наступним:

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з розірванням шлюбу сторони проживають окремо, дитина проживає з матір`ю. Позивач має намір відвідати з донькою Іспанію, де постійно проживають її батьки. Метою поїздки є оздоровлення дитини на морському узбережжі, оскільки вона часто хворіє на легеневі хвороби, розширення її світогляду, духовного та інтелектуального розвитку та відвідування бабусі та дідуся. В той же час відповідач як батько дитини добровільно не надає дозвіл на виїзд дитини.

22.02.2018 року позивач направила на адресу відповідача запрошення до нотаріуса для оформлення дозволу на виїзд за кордон доньки, проте до нотаріуса ОСОБА_1 не з`явився. Також засобами електронного зв`язку було направлено аналогічне запрошення на електронну адресу відповідача, у відповідь на яке останній вказав, що не проти виїзду дитини за кордон, але в нього є побоювання, що позивач не планує повертатися на територію України.

Позивач була вимушена звернутися з позовом до суду, в якому з врахуванням заяв про зміну вимог просила в інтересах дитини ухвалити рішення про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України а саме до Іспанії в період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року в супроводі її матері без згоди та супроводу батька.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 рокуданий позов задоволений.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і винести нове рішення яким відмовити в задоволенні позову повністю. Обґрунтував скаргу тим, що позивачем не було доведено порушення її прав чи інтересів зі сторони відповідача; суд не отримав достатньої інформації для прийняття рішення в інтересах дитини; позивачем не було доведено наявність заперечення відповідача на виїзд дитини за кордон; позивач не позбавлена права в досудовому порядку через органи опіки та піклування отримати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон з малолітньою дитиною без згоди та супроводу батька на строк, що не перевищує одного місяця; питання тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу іншого з батьків не підлягає вирішенню в судовому порядку у зв`язку із вступом в законну силу Закону України №2475-VІІІ від 03.07.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання»; позивачем не було доведено свого фінансового становища на виїзд та повернення в Україну; висновки суду першої інстанції про доцільність виїзду дитини за межі України з метою відпочинку не відповідають обставинам справи; суд першої інстанції надав право перебування на території Шенгенської зони малолітньої дитини з порушенням строків встановлених Шенгенським кодексом про кордони; крім того, під час вирішення даного спору, судом взагалі не було з`ясовано думку дитини щодо доцільності та необхідності виїзду за кордон та не враховано її інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законне і обґрунтоване, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що виїзд малолітньої доньки сторін за кордон на відпочинок відповідає її інтересам, оскільки буде сприяти покращенню стану їх здоров`я, підвищенню рівня світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку, а відмова відповідача надати згоду на її виїзд розцінюється як зловживання ним своїми батьківськими правами. Жодних перешкод для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України для відпочинку суд не вбачав.

З викладеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою. Вказана позиція також кореспондується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою нею в постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17, зокрема щодо того, що враховуючи інтереси дитини, суд може надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на певний період з визначенням його початку й закінчення.

В ході розгляду справи судом першої інстанції були належним чином розглянуті позовні вимоги та докази, надані на їх доведення. Як встановлено судом, позивач має можливість забезпечити дитині літній відпочинок на оздоровлення за межами України. Позивач зверталась до відповідача з проханням надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, проте відповідач фактично ухилився від переговорів, що перешкоджає дитині мати можливість та сприятливі умови для відпочинку в умовах свободи та гідності. При цьому колегія судів апеляційного суду не може погодитися з доводами апелянта щодо необґрунтованості такого висновку суду першої інстанції та недоведеності обставин ухилення батька від переговорів щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон. В оскаржуваному рішенні судом було детально та ретельно наведені усі докази та матеріали, надані сторонами на підтвердження їх позиції, та дана їм відповідна правова оцінка.

Апелянтом в якості доводу зазначено, що позивачем не було доведено порушення її прав чи інтересів зі сторони відповідача, оскільки спір про надання дозволу на виїзд дитини за кордон підлягає вирішенню в судовому порядку лише за позовом того з батьків, хто проживає окремо від дитини. А в даному випадку, для отримання дозволу на відпочинок дитині за межами України позивачу необхідно б було звернутися до органу опіки та піклування з заявою про отримання висновку, на підтвердження місця проживання дитини разом з нею, для того, аби виїхати з донькою без згоди та супроводу батька з метою її оздоровлення.

Колегія судів вважає, що даний довід не заслуговує на увагу. Відповідно до положень ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 в редакції на час вирішення справи, передбачено що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Також перетин такими особами державного кордону без нотаріально посвідченою згодою другого з батьків здійснюється за певних умов, зокрема на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Дійсно, пп. 3) п. 4 вказаного порядку передбачене право виїзду таких осіб без згоди іншого з батьків у разі пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. В той же час перетин кордону в даному випадку дозволяється на період до 1 місяця, в той час яка позивач в даному позові обґрунтовує виїзд дитини обмежений, однак а більший за 1 місяць період.

В даному випадку нотаріально посвідчена згода батька дитини про надання дозволу виїзду дочки на відпочинок у заявлений період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року до Іспанії в супроводі матері, відсутня, відтак, як слушно зазначив суд першої інстанції, наявний предмет спору, який має вирішуватися в судовому порядку, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Враховуючі те, що виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до Іспанії де проживають рідні бабуся та дідусь (батьки позивача) разом з матір`ю у літній період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року буде сприяти відпочинку дитини її всебічному розвитку та розширенню світогляду, суд, керуючись саме інтересами дитини прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Що ж до доводів апелянта про те, що при такому періоді порушується граничний термін перебування особи в зоні країн Шенгенської групи, колегія суддів зважає на те, що предметом розгляду справи є граничні межі періоду перебування позивача з донькою в Іспанії, в межах якого нею й буде здійснюватися вибір конкретних дат такого передування й не означає використання всього такого періоду з огляду на існуючі межі та правила, зокрема й ті, на які посилався апелянт.

Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що батько заперечує проти виїзду доньки за межі України для відпочинкуберучи перш за все до уваги свої інтереси, а не інтереси дитини. Однак, такі доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що надання дозволу на виїзд за кордон дитини у супроводі матері у певну країну, на певний період, з визначенням його початку й закінчення суперечить якнайкращим інтересам дитини, а тому не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на досліджені обставини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Є.М. Суханова

К.П. Приходько