Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 235/2867/15-ц

провадження № 61-25765св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Осипчук О. В., Кішкіної І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 05 вересня 2006 року вона була прийнята на посаду касира-операціоніста Донецького регіонального управління закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк».

17 лютого 2014 року вона переведена на посаду провідного менеджера відділення «Ясинуватське». Починаючи з червня 2014 року на території

м. Ясинувате Донецької області, де вона працювала, проводиться антитерористична операція, дія якої також поширюється на м. Авдіївку Донецької області, де знаходилося її постійне місце проживання. Внаслідок проведення антитерористичної операції відділення банку, в якому вона працювала почало працювати з перебоями, працівники змушені були брати відпустки, заробітна плата виплачувалася незначна у зв'язку з чим вона, разом із членами своєї родини, змушена була переїхати до

м. Красноармійська Донецької області.

Наказом № 700-ув 2014-1198п від 10 грудня 2014 року вона була звільнена за відмову від роботи у зв'язку із змінами суттєвих умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Вважала, що її звільнення є незаконним, оскільки її не було попереджено про таке звільнення за два місяці про зміни істотних умов праці і про її наступне скорочення, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав пропозиції на переведення на інше місце роботи в іншу місцевість, без отримання від її згоди або відмови на таке переведення, без попередньої згоди профспілкового органу.

У зв'язку із частковим визнанням ПАТ КБ «ПриватБанк» позову та поновлення ОСОБА_2 на роботі, уточнивши позовні вимоги, остання просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2014 року по день ухвалення рішення; недоплачену середню заробітну плату з 01 липня по

10 грудня 2014 року у розмірі 17 029 грн, компенсацію невикористаної додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері за весь період роботи у розмірі 15 028 грн 20 коп., вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 4 068 грн 15 коп., моральну шкоду у розмірі 40 000 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 грн.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 16 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частинні поновлення на роботі залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 25 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20 992 грн 50 коп., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн та витрати на правову допомогу у розмірі

5 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що скасовуючи в добровільному порядку наказ про звільнення ОСОБА_2 відповідач тим самим погодився з тим, що звільнення позивачки було незаконним, але рішення про виплату останній середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем не приймалось. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці склала 167,94 грн, тому за період з 10 грудня 2014 року по 16 червня 2015 року (дні вимушеного прогулу) відповідач мав сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20 992,50 грн.

Крім того, відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України визнав таким, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача

ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди, оскільки внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача ОСОБА_2, які викликані її незаконним звільненням, яке в майбутньому сам відповідач скасував, неоплатою днів вимушеного прогулу, їй заподіяні моральні страждання, які полягають в тому, що погіршилося матеріальне становище позивача, був порушений звичайний спосіб її життя, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд, виходячи з характеру, глибини та тривалості заподіяних позивачеві моральних страждань, вимог розумності і справедливості, вважав, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 5 000 грн.

Також, суд вважав, що вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди змінено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6 410,19 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 січня 2016 року в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня

2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 25 листопада 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7 321,19 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки протягом чотирьох місяців, що передували звільненню, тобто серпень-листопад 2014 року позивач не працювала, то розрахунок необхідно проводити із її посадового окладу, який з 17 лютого 2014 року складав 1 238,40 грн, виходячи з чого середньоденний заробіток склав 58,97 грн. За вказаних обставин, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня

2014 року по 16 червня 2015 року складає 7 371,25 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду апеляційної інстанції змінити в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6 410,19 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк», зупинено виконання рішення Апеляційного суду Донецької області

від 05 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при обчисленні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційним судом не було враховано доходи, які були отримані позивачем після її звільнення у період вимушеного прогулу, зокрема допомогу по безробіттю у розмірі 961,06 грн, не прийняв до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 32 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» про те, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав на цей час.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 25 вересня 2006 року ОСОБА_2 працювала у ПАТ КБ «ПриватБанк» на різних посадах.

Наказом № Э.DO-ув-2014-1198п від 10 грудня 2014 року ОСОБА_2 була звільнена за відмову від роботи у зв'язку із змінами суттєвих умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Наказом № Э.28.0.0.0/1-6774750 від 16 червня 2015 року було скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 та поновлено її на попередньому місці роботи з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу не з вини працівника.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), пунктом 2 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року, повно та всебічно з'ясував обставини справи, виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), правильно визначив середньоденний заробіток позивача та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2014 року по 16 червня 2015 року у розмірі 7 371,25 грн.

Доводи касаційної скарги про необхідність зменшення суми середнього заробітку на суму отриманої ОСОБА_2 допомоги по безробіттю у розмірі 961,06 грн є необґрунтованими, оскільки відповідно вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судового рішення суду апеляційної інстанцій не впливають.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Донецької області

від 05 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк