Ухвала

15 березня 2019 року

м. Київ

справа № 204/6307/16

провадження № 61-4498 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Хопти С. Ф. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2014 року у справі № 204/3822/2014-ц його позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в розмірі 3 375 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на момент подання позовної заяви було еквівалентним 39 590 грн 30 коп., який складався із заборгованості за позикою в розмірі 2 500 дол. США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентним 29 326 грн 15 коп., та заборгованості за процентами в розмірі 875 дол. США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентним 10 264 грн 15 коп. Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в розмірі 20 250 грн, який складається із заборгованості за позикою в розмірі 15 тис. грн та заборгованості за процентами у розмірі 5 250 грн.

Оскільки з часу звернення до суду з позовною заявою у справі № 204/3822/2014-ц і до часу подання позовної заяви у цій справі курс долара США до гривні суттєво зріс, а рішення суду відповідачем не виконано, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в розмірі 35 480 грн 92 коп., що дорівнює зростанню вартості боргу (курсовій різниці) у гривневому еквіваленті за позикою та процентами у розмірі 3 375 дол. США за офіційним курсом НБУ в період з 23 травня 2014 року по 23 вересня 2016 року та заборгованість зі сплати процентів за договором позики в розмірі 21 тис. грн та 3 500 дол. США, що дорівнює 90 729 грн 90 коп. за період з червня 2014 року по вересень 2016 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за договором позики за період з 01 червня 2014 року по 31 серпня 2016 року в розмірі 106 826 грн 31 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до цього суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційне збільшення суми боргу за договором позики від 30 жовтня 2013 року у розмірі 35 480 грн 92 коп. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У березні 2019 року до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 147 210 грн 82 коп., яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 ? 100 = 192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до наведених приписів ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Таких випадків судом не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної карги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. Ф. Хопта