Справа №694/1162/18
2/694/193/19
У Х В А Л А
Іменем України
27.03.2019 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Дудніченко В.М.
при секретарі Літвін Н.М.
представника позивача адвоката ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
представника відповідача адвоката ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах сина ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди завданої злочином,-
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що відповідач не бажає в добровільному порядку надавати допомогу на лікування його сина та навіть спілкуватися з ними. На даний час його сину встановлена інвалідність. Просив стягнути судові витрати на правову допомогу.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що провадження у справі слід закрити з наступних підстав.
Судом встановлено, що ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 30 квітня 2015 року, яка набрала законної сили 03 серпня 2015 року, до неповнолітнього ОСОБА_7 застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері ОСОБА_3. Цією ухвалою було встановлено заподіяння малолітнім ОСОБА_7 тілесного ушкодження ОСОБА_5 у вигляді проникаючого корніосклерального поранення лівого ока з випаданням оболонок ока, яке призвело до повної втрати зору, які згідно висновку СМЕ № 263 від 05.12.2013 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 05.09.2016 року стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, 50 000 (пятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на правову допомогу в сумі 4830 (чотири тисячі вісімсот тридцять) грн. 00 коп.; стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в сумі 551 грн. 20 коп.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі Христов проти України суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права .
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 6 цієї ж статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.
Обов'язковість рішень суду полягає у тому, що вони не можуть бути скасовані або змінені будь-якими адміністративними або державними органами, громадськими організаціями тощо та їх посадовими чи службовими особами; ці органи та особи не можуть винести іншого рішення у цій судовій справі; ці органи та особи не можуть приймати актів, що суперечать рішенню суду, виходячи із припущення про його неправильність; жоден орган, крім вищестоящого суду, не може скасувати рішення суду.
Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Згідно п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до змісту Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-79цс15, провадження у справі може бути закрито з підстав наявності рішення в іншій справі, що набрало законної сили, у разі, коли в обох справах є тотожними одночасно сторони, підстави і предмет позову.
Позиція Європейського суду з прав людини у справі Брумареску проти Румунії, визначає, що однією з основних складових верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким, зокрема, остаточне рішення судів у вирішеній ними справі не може піддаватись сумніву.
В п.34 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі Христов проти України зазначено, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.
Таким чином, після набрання рішенням суду законної сили, заявлення в суді позовних вимог між тими самими сторонами (Позивач та Відповідач) про той же предмет (про стягнення моральної шкоди) і з тих самих підстав (заподіяння малолітнім ОСОБА_7 тілесного ушкодження ОСОБА_5 у вигляді проникаючого корніосклерального поранення лівого ока з випаданням оболонок ока, яке призвело до повної втрати зору, які згідно висновку СМЕ № 263 від 05.12.2013 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень), порушує принцип юридичної визначеності та суперечить вимогам процесуального права.
На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах сина ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди завданої злочином, слід закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.18, 255, 256, 259 ЦПК України, суд,-
провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах сина ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди завданої злочином,- закрити.
Повний текст ухвали складений 29.03.2019 року.
Ухвала може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області протягом 15 днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Суддя