Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 711/7963/2012

провадження № 61-30019св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року у складі судді Ніточко В. В. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов обґрунтовано тим, що 06 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладений кредитний договір № MKTWGK00000027, згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 55 125,74 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03 вересня 2027 року. Станом на 27 квітня 2012 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 63 624,03 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 32 128,68 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 12 761,88 дол. США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 3240,00 дол. США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору - 12 433,94 дол. США; штраф (фіксована частина) - 31,30 дол. США; штраф (процентна складова) - 3 028,23 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач 07 вересня 2007 року уклали договір іпотеки, зареєстрований у реєстрі за № 3754. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 80,95 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки дорівнює 284 100,00 грн. Відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмета іпотеки, і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі документа, зазначеного у договорі іпотеки. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, позивач стверджував, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнення позовних вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № MKTWGK00000027 звернути стягнення на квартиру № 4 , загальною площею 80,95 кв. м , та земельну ділянку АДРЕСА_4 ; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки) із зняттям з реєстраційного обліку у органі Міністерства внутрішніх справ України.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року, позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 07 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», - квартиру, загальною площею 80,95 кв. м, житловою площею 49,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № MKTWGK00000027 у розмірі 63 624,03 дол. США, що в еквіваленті 508 209,66 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 32 128,68 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 12 761,88 дол. США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 3 240,00 дол. США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафів відповідно до договору - 12 433,94 дол. США; штраф (фіксована частина) - 31,30 дол. США; штраф (процентна складова) - 3 028,23 дол. США). Встановлено спосіб реалізації нерухомого майна - квартири, загальною площею 80,95 кв. м, житловою площею 45,90 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом надання іпотекодержателю - ПАТ КБ «ПриватБанк» права продажу вказаного предмета іпотеки, з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з встановленням початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселено ОСОБА_1 з квартири, яка є предметом іпотеки та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. В решті позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Відстрочено виконання даного рішення в частині звернення стягнення та виселення до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив зі того, що у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка підтверджена розрахунком позивача, тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання з ним права на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу предмета іпотеки безпідставні, оскільки укладання договору купівлі-продажу від імені відповідача, тобто іпотекодавця, Законом України «Про іпотеку» не передбачений. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, як це регламентовано статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тячівського районного суду від 10 грудня 2015 року змінено в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, способу продажу предмета іпотеки та застосування мораторію на стягнення майна, шляхом викладення абзаців другого, третього і сьомого резолютивної частини рішення суду першої інстанції в новій редакції, а саме «у рахунок погашення основного зобов`язання за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № MKTWGK00000027, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у розмірі заборгованості на загальну суму 54 356,79 дол. США, що еквівалентно 434 185,73 грн, з яких: 31 719,15 дол. США - заборгованість за кредитом; 9 618,77 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 155,35 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом та 9 863,52 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 07 вересня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а саме: нерухоме майно - квартиру № 4 на три житлові кімнати, житловою площею 45,90 кв. м, загальнокорисною площею 80,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності за договором купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу Гунда А. М. за реєстровим № 3750 - шляхом застосування процедури продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд за початковою іпотечною ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість, визначену в іпотечному договорі, у розмірі 284 100,00 грн, що в еквіваленті при перерахунку на долари США становить 56 257,43 дол. США, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Здійснено застереження про те, що рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У решті вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що:

- розрахунок заборгованості, який взято до уваги судом першої інстанції, проведено банком із застосуванням підвищеної відсоткової ставки, тому такий розрахунок не може вважатися належним доказом щодо розміру заборгованості відповідача. Разом з тим розрахунок, наданий банком суду апеляційної інстанції (а. с. 196-199), є належним доказом;

- суд першої інстанції, надаючи позивачу право на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, фактично вийшов за межі своїх повноважень, наданих йому частиною п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки така норма передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без необхідності отримання для цього будь-якого окремого вповноваження іпотекодавця;

- суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторони договору іпотеки погодили заставну вартість предмета іпотеки для цілей такого договору у сумі 284 100,00 грн, а отже, саме такий розмір підлягає визначенню як початкова ціна продажу предмета іпотеки;

- суд першої інстанції не врахував, що виконання рішення у цій справі в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню, тому не потребує відстрочення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу, неповно з`ясували обставини цієї справи, що призвело до невідповідності висновків обставинам справи; не встановили дійсний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором та безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про витребування доказів; не взяти до уваги, що оціночна вартість предмета іпотеки, зазначена в договорі, не може бути початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, оскільки у ній не враховано індексу інфляції; не врахували наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, що передбачено умовами договору іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від позивача не надходило заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року, витребувано матеріали справи з Тячівського районного суду Закарпатської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 06 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № MKTWGK00000027, згідно з умовами якого Банк надав в користування кредит у сумі 55 125,73 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03 вересня 2027 року.

На забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 07 вересня 2007 року укладений договір іпотеки.

Зазначеним вище договором забезпечено вимоги Банку, що випливають з кредитного договору від 06 вересня 2007 року, за умовами якого відповідач зобов`язується перед Банком повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, неустойку (пеню, штраф), враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів, відшкодування витрат зі звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_7 . Узгоджена вартість предмета іпотеки - 284 100,00 грн.

Пунктом 5.5 договору іпотеки передбачено задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36, 37 Закону України «Про іпотеку», згідно з яким звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки; реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, або шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем, який укладається за письмовою згодою з іпотекодержателем в порядку, визначеному статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

На підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості Банком надав розрахунок заборгованості, згідно з яким така становить 63 624,03 дол. США, що в еквіваленті 508 209,66 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 32 128,68 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 12 761,88 дол. США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 3 240,00 дол. США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору - 12 433,94 дол. США; штраф (фіксована частина) - 31,30 дол. США; штраф (процентна складова) - 3 028,23 дол. США.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року, визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підняття відсоткової ставки за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № MKTWGK00000027 та зобов`язано здійснити перерахунок за даним кредитним договором за відсотковою ставкою, яка діяла на момент його укладення. Вказане рішення суду набрало законної сили.

Під час апеляційного провадження у цій справі представником ПАТ КБ «ПриватБанк» надано новий розрахунок заборгованості станом на 27 квітня 2012 року, в якому здійснено перерахунок такої з врахуванням вищезазначених судових рішень. Згідно з розрахунком загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить суму 54 356,79 дол. США, що в еквіваленті 434 185,73 грн згідно з курсом НБУ станом на 27 квітня 2012 року.

Задовольняючи позовні вимоги в частині щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача, суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Верховний Суд не може повністю погодитись із такими висновками судів з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі - покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом судового захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про звернення стягнення на предмет іпотеки є помилковими, оскільки сторони у пункті 5.5 іпотечного договору узгодили позасудовий порядок задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: пунктом 5.5.1 передбачено перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, а пунктом 5.5.2, 5,5.3 передбачено продаж іпотекодержателем предмета іпотеки відповідно до наведених у договорі іпотеки умов, тому позивач має право самостійно у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки, адже судовий спосіб захисту прав позивача може бути застосований лише у разі, якщо заходи позасудового врегулювання на підставі застереження у договорі іпотеки не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя у повному обсязі.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, не скористався позасудовими способами врегулювання такого спору, який передбачений в іпотечному договорі, тим самим обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Позовні вимоги про виселення є похідними від вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому такі вимоги можуть бути задоволені лише за умови задоволення основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню,то в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги 5 114,00 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користьОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 5 114,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко