Провадження №22-ц/812/1119/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 473/1564/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О.,Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правовопорушенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 22 травня 2019 року під головуванням судді Ротар М.М. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 27 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

ОСОБА_1 зазначала, що 9 серпня 2014 року і 19 вересня 2014 року в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ображала її грубими словами та заподіяла легкі тілесні ушкодження у вигляді: п`ять саден на нижній повіці правого ока, спинці носу, передньої поверхні лівої вушної раковини, забійної рани лівої тім`яної області голови, внаслідок чого вона з 09 серпня 2014 року по 17 серпня 2014 року перебувала на амбулаторному лікуванні у Вознесенській ЦРЛ.

В зв`язку із вчиненням відповідачкою таких дій вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року вона визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Також, за твердженням ОСОБА_1 , відповідачка власноручно підписала надані слідчому письмові пояснення про те, що 19 вересня 2014 року вона ударила позивачку.

Як вказала позивач, злочинними діями ОСОБА_2 їй заподіяно майнову шкоду, яка складається з витрат на придбання медикаментів на суму 11476 грн. Крім того їй було спричинено моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., оскільки вона отримала нервове потрясіння, стан її здоров`я погіршився і по теперішній час вона вимушена приймати ліки, внаслідок частих звернень до лікарів погіршилась якість життя, вона морально страждає, втратила нормальні життєві зв`язки, порушення здоров`я потребує додаткових зусиль для організації життя.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь відшкодування майнової шкоди в розмірі 11476 грн. та моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким її позов задовольнити. Апелянт зазначала про безпідставність висновку суду щодо недоведеності обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, оскільки винність дій ОСОБА_2 встановлена вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2014 року, стягнута цим вироком з ОСОБА_2 шкода не компенсує усіх витрат на лікування та не відшкодовує у повному обсязі моральну шкоду.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, про причину неявки не повідомила.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, оскільки нею не доведений факт завдання їй шкоди, що є предметом спору, спричиненої вчиненням відповідачкою кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до положень частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частиною першою статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У відповідності до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За правилами частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що вироком Вознесенського міськрайонного суду від 30 жовтня 2014 року відповідачку ОСОБА_2 , 1946 р.н., було визнано винною в тому, що 09 червня 2014 року вона умисно нанесла декілька ударів руками по різним частинам тіла позивачки та каменем нанесла удар потерпілій по лівій тім`яній області голови, тим самим заподіяла ОСОБА_1 , 1942 р.н., тілесні ушкодження у вигляді саден на нижній повіці правого ока, спинці носу, передній поверхні лівої вушної раковини та забійної рани лівої тім`яної області голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Вказаним вироком були частково задоволені цивільні позови потерпілої ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 500 грн. та майнову шкоду в розмірі 283,16 грн., яка складається з витрат ОСОБА_1 у період 09.08.2014 року по 29.08.2014 року на придбання медикаментів на лікування тілесних ушкоджень, зазначених у висновку експерта № 380 від 19.08.2014 року. Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на вищевказаний вирок Вознесенського міськрайонного суду залишена без задоволення, вирок в частині вирішення питання стосовно цивільних позовів ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, залишено без змін. Зокрема, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування після 29.08.2014 року, оскільки вказані витрати не перебувають у причинному зв`язку між вчиненим ОСОБА_2 кримінальним правопорушенням та понесенням позивачкою цих витрат (справа № 473/4200/14-к).

Що стосується спричинення ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 19 вересня 2014 року, то вироком Вознесенського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року обвинувачену ОСОБА_2 за пред`явленим обвинуваченням за ч.1 ст.125 КК України було визнано невинуватою та на підставі п 2 ч.1 ст. 373 КПК України було виправдано через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, за яким було пред`явлено обвинувачення. На підставі ч. 3 ст. 129 КПК України у зв`язку із виправданням ОСОБА_2 через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_1 , про стягнення майнової та моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 червня 2018 року вирок Вознесенського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року залишено без змін (справа 473/2190/16-к.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За такого, факт спричинення відповідачкою ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень 09 червня 2014 року доказуванню не підлягають. Проте, спричинення відповідачкою тілесних ушкоджень позивачці 19 вересня 2014 року належними, достатніми та переконливими доказами не підтверджено.

На підтвердження спричинення майнової шкоди внаслідок вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення позивачкою були надані копії чеків на придбання медикаментів у жовтні-листопаді 2014 року, жовтні-грудні 2015 року, лютому-грудні 2016 року, лютому, квітні, листопаді-грудні 2017 року, лютому, жовтні і грудні 2018 року (а.с. 13-23, 43-51).

Проте суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачкою не доведено, що здійснення витрат на лікування є наслідком тих тілесних ушкоджень, які були завдані їй ОСОБА_2 09 червня 2014 року, оскільки доказів причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачки та витратами на придбання медикаментів матеріали справи не містять.

Надані позивачкою копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого хірургічного відділення № 8514 від 24.11.2015 року про встановлення ОСОБА_1 діагнозу - посттравматичний артрит правого колінного суглобу - та довідки відділення травматології та ортопедії 3-ї міської лікарні м. Миколаєва від 25.11.2015 року про наслідки травми колінних суглобів у вигляді посттравматичного артрозу цих суглобів (а.с. 52) також не доводять того, що хвороби ОСОБА_1 , на лікування яких нею були витрачені кошти, відшкодування яких є предметом даного позову, є саме наслідком завданих 09 червня 2014 року ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень, а не є пов`язаними, зокрема з віковими хронічними хворобами відповідачки.

За такого, доводи апеляційної скарги про доведеність належними та допустимими доказами обставин, на які ОСОБА_1 посилалась в обґрунтування своїх вимог, колегія суддів вважає безпідставними.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо помилкового зазначення судом першої інстанції про недоведення ОСОБА_1 протиправності дій відповідачки, оскільки факт спричинення ОСОБА_2 позивачці легких тілесних ушкоджень 09 червня 2014 року в силу приюдиційності встановлених вироком Вознесенського міськрайонного суду від 30 жовтня 2014 року обставин доказуванню не підлягають.

Проте, це не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду, оскільки основний висновок суду першої інстанції - про відмову у позові в зв`язку із недоведеністю ОСОБА_1 того, що саме неправомірними діями відповідачки їй завдано майнової шкоди у вигляді витрат на лікування, які є предметом даного позову - є вірним.

Моральну шкоду ОСОБА_1 , пов`язує саме з погіршенням стану свого здоров`я внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , проте такі обставини судом не були встановлені.

До того ж відповідно до частини 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частиною 5 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз.

Позивачка скористалась своїм правом на пред`явлення позову про відшкодування моральної шкоди в кримінальній справі № 473/4200/14-к, її цивільний позов про стягнення моральної шкоди частково задоволений вироком суду у цій справі.

З огляду на викладене, також є вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Отже, суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, давши належну оцінку зібраним у справі доказам, та прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду -без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 8 липня 2019 року.