ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 626/1237/18

Провадження № 22-ц/818/1833/19

01 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Тичкової О.Ю., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - арбітражний керуючий Гончар Андрій Вікторович, Зорянська сільська рада Красноградського району Харківської області,

треті особи - КПТІ «Інвентаризатор», ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року (суддя Константинов Д.С.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до арбітражного керуючого Гончара Андрія Вікторовича, Зорянської сільської ради Красноградського району Харківської області, треті особи - КПТІ «Інвентаризатор», ОСОБА_3 про визнання права власності,-

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив визнати за ним права власності на нежитлове приміщення вівчарні літера В, загальною площею 1795,5 кв.м. матеріал - бетонні стіни 1962 року побудови, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилався на те, що 25.08.2000 року він придбав у власність у КСП «Тишенківське» нежитлові приміщення, зокрема сарай - вівчарню за 960,0 грн., але нотаріально договір про продаж нерухомого майна не оформив. На його неодноразові вимоги про оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна КСП «Тишенківське» ухилялося. Відповідно до рішення Господарського суду Харківської області від 21.03.2007 року був затверджений ліквідаційний баланс КСП «Тишенківське» і вказане господарство ліквідоване, призначено арбітражного керуючого Гончара А.В. На даний час його право власності на вказане нежитлове приміщення не зареєстроване, що позбавляє його права розпоряджатися своїм майном, тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким позов задовольнити.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що у рішенні Красноградського районного суду Харківської області у справі №2-392/2006 від 05.07.2006 року було встановлено обставини, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи, а саме встановлено факт набуття позивачем права власності за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, в тому числі і вівчарні, право власності на яку просить визнати позивач, а також визнано право власності за позивачем на інші будівлі.

У відзиві на апеляційну скаргу Зорянська сільська рада вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. При цьому звертає увагу на те, що позивач просить визнати за ним право власності на майно, яке зруйновано та фактично не існує як об'єкт матеріального світу. Також вважає, що ОСОБА_1 звернувся за захистом свого права зі спливом строку позовної давності.

ОСОБА_3 у своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що ніякого відношення до спору він не має, а лише є власником нежитлового приміщення, розташованого поряд із зруйнованим нежитловим приміщенням, право власності на яке просить визнати позивач. Що стосується оскаржуваного рішення, вважає його законним та обґрунтованим, оскільки будівля сараю на сусідній ділянці повністю зруйнована.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що доказів на підтвердження того, що позивач є власником спірного майна позивачем не надано. Накладна та квитанція до прибуткового касового ордеру про сплату коштів за цією накладною, на думку суду, не свідчить про набуття ОСОБА_1 права власності на приміщення вівчарні. У вказаних документах відсутнє посилання на місцезнаходження споруди, її ознаки, що унеможливлює її ідентифікувати серед інших споруд. Акт на підтвердження факту продажу майна взагалі підписаний бувшими членами ревізійної комісії КСП «Тишенківське», хто і на яких підставах уповноважив їх видати цей акт під час ліквідації підприємства не відомо, будь-які печатки на ньому відсутні, а тому виникає сумнів у його достовірності. Крім того, згідно акту від 26.10.2018 року нежитлова споруда сарай (вівчарня) за вказаною адресою повністю зруйнована.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до накладної №25/08 від 25.08.2000 року і квитанції до прибуткового касового ордеру ОСОБА_1 за готівковий розрахунок придбав у КСП «Тишенківське» сарай овчарню ціною 960,00 грн. (а.с.6).

На підтвердження продажу йому нежитлового приміщення вівчарні КСП «Тишенківське» ОСОБА_1 також надав копію акта від 10.02.2005 року, підписаного бувшими членами ревізійної комісії КСП «Тишенківське», про те, що вказане приміщення разом з приміщеннями конюшні і ПТО були продані йому для погашення кредиторської заборгованості ПП ОСОБА_4 (а.с.7).

19.05.2006 року позивачем був виготовлений технічний паспорт на бетонний сарай літ.В 1962 року побудови, що розташований в с. Тишенківка Красноградського району Харківської області, загальною площею 1795,5 кв.м. (а.с.19-26).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.03.2007 року встановлено, що постановою суду від 05.08.2004 року КСП «Тишенківське» визнане банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора УПФУ в Красноградському районі Харківської області і ухвалою суду від 28.10.2004 року ліквідатором КСП «Тишенківське» призначено арбітражного керуючого Гонтара А.В. Ліквідатором проведена інвентаризація майнових активів банкрута, здійснена їх оцінка, проведений аукціон по продажу майна банкрута, розглянуті заявки за вимогами кредиторів, та всі інші необхідні дії по ліквідації банкрута, а незадоволені вимоги кредиторів за недостатністю майна вважалися погашеними. Внаслідок чого судом прийнято рішення про ліквідацію КСП «Тишенківське» (а.с.16-18) і про припинення юридичної особи внесений запис 04.04.2007 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с.13-15).

Під час проведення ліквідаційної процедури між КСП «Тишенківське», від імені якого діяв ліквідатор Гонтар А.В., та ПП «Агро-Тест», в особі директора Семеренка О.В., був укладений договір купівлі-продажу АКР-53ХА від 03.10.2006 року, відповідно до якого останній придбав нежитлові приміщення під розукомплектування на будівельні матеріали, що знаходяться за адресою: с. Тишенківка, Красноградський район, Харківська область, в тому числі і будівлі трьох вівчарень.

Відповідно до довідки Зорянської сільської ради від 04.05.2018 року №369, яка була видана позивачу, нежитловій будівлі (вівчарня), що розташована за межами с. Тишенківка, присвоєно поштову адресу АДРЕСА_2 (а.с.27) на підставі рішенні виконкому Ленінської сільської ради №55 від 20.12.2015 року «Про внесення змін до рішення №24 виконавчого комітету від 25.04.2012 року «Про нумерацію будинків та нежитлових приміщень сіл сільської ради зі змінами», і в якому зазначено, що на момент присвоєння номеру сарай (вівчарня) за цією адресою був напівзруйнований.

Під час обстеження земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2, комісією Зорянської сільської ради складений акт від 26.10.2018 року, яким встановлено, що нежитлова споруда сарай (вівчарня) за цією адресою повністю зруйнована, а виявлені залишки будматеріалів свідчать про те, що за вказаною адресою дійсно колись знаходилась нежитлова споруда. На підтвердження чого надали фото залишків споруди.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначає ОСОБА_1, у 2000 році він за договором купівлі-продажу придбав спірний об'єкт нерухомості, на підтвердження чого надав копію накладної №25/08 від 25.08.2000 року та квитанції до прибуткового касового ордеру.

Проте від нотаріального посвідчення договору продавець за поясненнями позивача ухилявся, договір купівлі-продажу в матеріалах справи відсутній.

Право ОСОБА_1 на спірне житлове приміщення є невизнаним державою.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Згідно довідки, наданої КПТІ «Інвентаризатор» від 07.06.2018 року №151 станом на 31.12.2012 року право приватної власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 не зареєстроване ( а.с. 28 ).

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, чинної на час укладення придбання майна ОСОБА_1, державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності. Оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності.

Отже, право власності на нерухоме майно, виникле після 29.06.1998 року, не можна вважати набутим в установленому законом порядку за відсутності його державної реєстрації.

Крім того, технічний паспорт на нежитлову будівлю, наданий позивачем не є доказом того, що саме цей сарай є нежитловим приміщенням сараєм-вівчарнею, яку він придбав у КСП «Тишенківське» у 2000 році.

Таким чином, за відсутності правовстановлючих документів та проведення відповідної реєстрації у підприємстві технічної інвентаризації, юридичні підстави для виникнення права власності на нерухоме майно відсутні.

Норми ч.3 ст.334 ЦК України, на які ОСОБА_1 посилається у позовній не можуть бути застосовані судом для визнання права власності.

Відповідно до полодень ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Проте питання про визнання договору дійсним позивачем не порушувалось.

Не свідчить про дійсність цього договору і рішення Красноградського районного суду Харківської області у справі №2-392/2006 від 05.07.2006 року, надане позивачем на підтвердження факту набуття права власності за вказаним договором купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Із наданої ОСОБА_1 копії рішення неможливо встановити, чи набрало воно законної сили.

До того ж посилання в рішенні на норми ч.2 ст.220 ЦК України, за якими договір визнається дійсним не може свідчити про дійсність такого правочину, оскільки рішення про визнання правочину дійсним судом не ухвалювалось.

Таким чином вказане рішення не має преюдиційного значення для розгляду даної справи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно на підставі положень ст.392 ЦК України задоволенню не підлягають.

Також слід зауважити, що позивач просить суд визнати за ним право власності на майно, якого фактично не існує, так як воно зруйноване, що підтверджується наданими відповідачем доказами.

Доказів на спростування цієї інформації ОСОБА_1 не надав.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права є несуттєвими та не дають підстав для скасування правильних висновків суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

О.Ю.Тичкова