справа № 185/998/16-ц
судді Лесько Алли Олексіївни
щодо постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 20 червня 2019 року
Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Висоцької В. С., Крата В. І., Лесько А. О., Синельникова Є. В., Червинської М. Є., розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року у складі судді Палюх Т. Д. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,
Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в цій справікасаційну скаргу законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року - без змін.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 2014 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у сумі 29 611,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом, неустойки та інших передбачених договором платежів у сумах та на умовах, що передбачені договором та додатком до нього - графіком погашення кредиту, на строк до 24 липня 2017 року. Внаслідок неналежного виконання взятих на себе кредитних зобов`язань у ОСОБА_3 утворилась заборгованість у розмірі 34 599,96 грн, яку банк просив стягнути.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У червні 2016 року, дізнавшись, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ПАТ «Альфа-Банк» уточнило позовні вимоги, звернувшись до суду з позовом до спадкоємців ОСОБА_3 : ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Альфа-Банк» на підставі статей 1218, 1282 ЦК України просило суд стягнути заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2014 року, розмір якої станом на 25 березня 2015 року складав 23 922,67 грн, зі спадкоємців боржника ОСОБА_3 : ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 , у межах вартості отриманого ними спадкового майна.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У серпні 2016 року від ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 надійшли заперечення, в яких вона вказувала, що позов ПАТ «Альфа-Банк» є безпідставним та просила відмовити у задоволенні позовних вимог банку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року позов ПАТ «Альфа-Банк»задоволено.

Стягнуто зі спадкоємця ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість спадкодавця ОСОБА_3 за кредитним договором № 500953284 від 23 липня 2014 року у розмірі 7 974,23 грн.

Стягнуто зі спадкоємця ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 заборгованість спадкодавця ОСОБА_3 за кредитним договором № 500953284 від 23 липня 2014 року у розмірі 15 948,45 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки зі смертю позичальника/боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то до відповідачів, як спадкоємців померлого боржника, переходить обов`язок погашення кредитної заборгованості у межах вартості успадкованого ними майна щодо суми заборгованості, нарахованої за життя боржника. Строк пред`явлення вимог до спадкоємців не пропущено, так як банк дізнався про відкриття спадщини після свого звернення 03 лютого 2016 року з позовом до суду у ході розгляду справи, коли судом були отримані докази, а саме спадкову справу померлого. Після цього 15 червня 2016 року банк направив заяву на адресу нотаріальної контори.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року апеляційні скарги законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 відхилено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку, а доводи відповідача про пропущення банком строку звернення до спадкоємців, є безпідставними, так як положення частин третьої та четвертої статті 1281 ЦК України встановлюють, що у разі, якщо кредитор не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги, а строк вимоги кредитора не є тотожним даті смерті ОСОБА_3 . Розмір кредитної заборгованості визначено відповідно до вимог закону та умов договору й стягнуто зі спадкоємців у розмірі, який відповідає частці кожного з них у спадщині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення у частині вирішення вимог банку до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних вимог ПАТ «Альфа-Банк».

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивна тим, що банком порушено встановлений законом порядок пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, оскільки протягом року з дня смерті боржника - спадкодавця ОСОБА_3 , не було заявлено жодної вимоги до спадкоємців. Стягнення заборгованості за кредитним договором зі спадкоємця - малолітньої дитини, взагалі не передбачено законом. Вони не повідомляли банк про смерть позичальника ОСОБА_3 , так як не знали про його кредитні зобов`язання.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» подало відзив на касаційну скаргу законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає. Доводи касаційної скарги є безпідставними, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з кредитним договором від 23 липня 2014 року № 500953284 ПАТ «Альфа-Банк» надало ОСОБА_3 кредит у розмірі 29 611,00 грн строком до 24 липня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Станом на 26 березня 2015 року, на день смерті позичальника, за кредитним договором існувала заборгованість по кредиту та процентам, нарахованим та несплаченим до дня смерті позичальника у розмірі 23 922,67 грн, з яких 23 914,70 грн заборгованість за тілом кредиту та 7,97 грн заборгованість по відсотками за користування кредитом.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки спадкового майна та ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 у розмірі 2/3 часток спадкового майна, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , а також грошових вкладів у сумі 743,73 грн (1/3 частки) та 1 487,46 грн (2/3 частки).

На вказане майно відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Звернувшись до суду з уточненим позовом до спадкоємців, ПАТ «Альфа-Банк» зазначало, що дізналося про смерть позичальника лише після подачі первинної позовної заяви до позичальника.

16 червня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» направило на адресу Першої Павлоградської державної нотаріальної контори лист-претензію про наявність майнових вимог до спадкоємців, а саме сплату заборгованості позичальника у сумі 23 922,67 грн, відповідно до вимог статті 1281 ЦК України.

Відповідачі вищевказану вимогу банку не виконали.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо закриття провадження у справі

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Аналогічна норма міститься у пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

З аналізу пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України) вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи настала вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.

У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.

Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.

Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.

Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства.

Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 26 ЦПК України 2004 року у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб (аналогічна норма у частині першій статті 42 чинного ЦПК України).

У статті 28 ЦПК України 2004 року визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи (стаття 46 чинного ЦПК України).

Частиною першою статті 29 ЦПК України 2004 року передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 чинного ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 чинного ЦПК України).

Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

При цьому норма статті 205 ЦПК України 2004 року (статті 255 чинного ЦПК України) є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України (пунктами 1-7 статті 205 ЦПК України 2004 року), незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк», яке звернулося до суду з позовом до померлої особи. А, відкривши провадження у справі, суд повинен був його закрити на підставі пункту 1 статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України).

Апеляційний суд на вказане порушення норм процесуального права судом першої інстанції уваги не звернув та переглянув справу в апеляційному порядку по суті.

Крім того, нормою пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 чинного ЦПК України) визначено, що суд продовжує розглядати справу у випадку смерті фізичної особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. Оскільки правосуб`єктність померлої особи припинилася, до цивільного процесу залучаються правонаступники. Якщо ж банк у зв`язку із залученням спадкоємців змінив предмет та підставу позову одночасно, суд повинен відмовити у вчиненні відповідної процесуальної дії, оскільки одночасна зміна предмета та підстави позову є фактично новим позовом, який може бути пред`явлено до спадкоємців самостійно (окремо). Тобто у такому разі визнається, що позивач відмовився від первинно пред`явленого позову.

З огляду на вимоги частини другої статті 263, статті 412 ЦПК України недотримання судом вимог цивільного процесуального закону є підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

У зв`язку з викладеним Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне відійти від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 630/664/15-ц (провадження № 61-4065св18), згідно з яким суди, встановивши, що позов було пред`явлено до померлої особи, розглянули справу по суті, не закриваючи провадження у справі відносно померлої особи.

Мотиви незгоди з постановою

З правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в цій частині незгоди мною не висловлено.

Разом з тим, дійшовши до правового висновку, що «норма статті 205 ЦПК України 2004 року (статті 255 чинного ЦПК України) є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України (пунктами 1-7 статті 205 ЦПК України 2004 року), незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі», та зазначивши, що суди порушили наведені норми процесуального права при розгляді цієї справи, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення у цій справі, з урахуванням певних виключних обставин та конкретних дій суду, не підлягають скасуванню із закриттям провадження, виходячи з такого.

«Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважав, що скасування ухвалених у справі, провадження в якій було відкрито у 2016 році, судових рішень за 2017 рік, поставило б під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки безумовно вплине на застосування позовної давності та порушення гарантованого статтею 6 Конвенції права на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку й не буде відповідати ефективності цивільного судочинства, завданням цивільного судочинства та принципу пропорційності у цивільному судочинстві (статті 2, 11 ЦПК України).»

З урахуванням викладеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відхилив доводи касаційної скарги про те, що позивачем порушено встановлений положенням статті 1281 ЦК України порядок пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців; доводи касаційної скарги щодо незаконного стягнення судами заборгованості з малолітньої дитини та вважав, що такі доводи не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, на мою думку, висловивши вищенаведений правовий висновок, Об`єднана палата мала підстави для закриття провадження у даній справі.

Суддя Лесько А.О.