Постанова

Іменем України

21 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/18851/14-ц

провадження № 61-23471 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року у складі судді Кихтюка Р. М. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Осіпука В. В., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність.

Позовна заява мотивована тим, що 14 травня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», (далі - ТОВ «Укрпромбанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 61 650 доларів США на строк до 13 травня 2027 року зі сплатою 13 % річних. 14 травня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташовано на земельній ділянці площею 0,1347 га. Вказаний предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 14 травня 2007 року.

30 червня 2010 року на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги по кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 14 травня 2007 року та договором іпотеки від 14 травня 2007 року, укладеними з ОСОБА_1

Відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконувала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого станом на 14 жовтня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 046 959 грн 85 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту у розмірі 741 898 грн 94 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 287 504 грн 52 коп., комісія за ведення кредиту у розмірі 17 556 грн 39 коп.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 травня 2007 року у розмірі 1 046 959 грн 85 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1347 га, на якій він розташований, що знаходяться по АДРЕСА_1 , шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності на момент такої передачі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки не передбачено чинним законодавством, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки умовами іпотечного договору не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності, тому відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб, такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що положеннями законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, у тому числі на підставі рішення суду. При цьому посилається на відповідні правові позиції Верховного Суду України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 161/18851/14-ц з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Судом установлено, що у пунктах 4.4.1., 4.4.2. договору іпотеки від 14 травня 2007 року сторони передбачили задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (стаття 37 Закону України «Про іпотеку») або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»), що відповідно до статей 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Такого не передбачає й Закон України «Про іпотеку».

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, щодоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК Українивідповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Отже, спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем у рахунок погашення заборгованості по забезпеченому нею договору не передбачено ні положеннями вищевказаного закону, ні самим договором іпотеки, що укладений між сторонами.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38 цс 18), є незмінним і цим самим спростовуються доводи касаційної скарги щодо посилань на судові рішення Верховного Суду України, оскільки Велика Палата Верховного Суду уточнила правовий висновок Верховного Суду України.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли вірного висновку про те, що умовами іпотечного договору не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, унаслідок чого відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб.

Доводи касаційної скарги про те, що положеннями законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, у тому числі на підставі рішення суду, безпідставні, оскільки положеннями статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова