ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/911/19 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 301030300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та сторін: представника Відділу технічного нагляду ТМР Ахтемейчук Н.М., представника ОСОБА_1 - адвоката Становича Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/12207/16-ц за апеляційною скаргою Відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2016 року, ухваленого суддею Братасюк В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання право власності за ним на будівлю торгово-побутового призначення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 7,9 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що позивачем на підставі погодження комісії по впорядкуванню розміщення об`єктів дрібно роздрібної торгівлі та тимчасових споруд побутового призначення від 30 грудня 2015 року, погоджено розташування в м. АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2 . Гетьмана Мазепи об`єкт торгівлі, з подальшим встановленням земельного сервітуту. Надалі позивач встановив об`єкт торгівлі площею 7,9 кв.м. Однак, лише в судовому порядку може захистити право на майно, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на майно.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю торгово-побутового призначення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 7,9 кв.м.

В апеляційній скарзі Відділ технічного нагляду Тернопільської міської ради просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2016 року по справі №607/12207/16-ц та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що воно ухвалено з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, які суд вважав доведеними, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги Відділ технічного нагляду ТМР зазначив, що проект щодо відповідності ДБН, санітарних, протипожежних норм проведеного будівництва будівлі торгово-побутового призначення не є документом, що засвідчує готовність об`єкта до експлуатації. Наголошують на тому, що земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля, є власністю Тернопільської міської ради, яка не надавала дозвіл та не погоджувала позивачу будівництво об`єкта нерухомого майна. Також, даний кіоск розташований в межах червоних ліній. У матеріалах справи не міститься відомостей про наявність доказів присвоєння спірному майну адресного номера 28а.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити апелянту у задоволенні апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження по справі, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2016 року у цивільній справі №607/12207/16-ц залишити без змін, посилаючись на те, що підставою для поновлення пропущеного строку, апелянт вказав на те, що інформація про спірне рішення була отримана ним 05 серпня 2019 року з сайту Єдиний державний реєстр судових рішень, проте, оскаржуване рішення оприлюднено 29 листопада 2016 року на сайті ЄДРСР і останній не обґрунтував чому він ознайомився з ним лише через 2 роки та 9 місяців. Апелянт вказує, що вказане рішення стосується його права та обов`язків, однак, в чому полягає порушення таких прав не зазначає. Вважає свавільним втручання апелянта у приватноправові відносини. Вказує, що спірне рішення не могло вплинути на їхні права та обов`язки, доказом якого є відсутність в апеляційній скарзі переліку прав чи обов`язків відділу, що зазнали змін через прийняття судового рішення.

У судовому засіданні представник Відділу технічного нагляду ТМР - Ахтемейчук Н.М. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Станович Н.Р. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 не з`явилася в судове засідання повторно, хоча належним чином була повідомлена про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №1103.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірну будівлю позивачем зведено за особисті кошти і що судом не здобуто доказів щодо порушення прав третіх осіб.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погодитися не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 26 Закону України Про основи містобудування спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

При цьому особи, які володіють майновими правами щодо предмета позову або щодо земельної ділянки, на якій здійснюється самочинне будівництво, мають бути залучені до справи як відповідачі або співвідповідачі.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з вимогами пункту 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №466 будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, та реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт для І-ІІІ категорії складності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №1328цс15.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 чи 392 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що протоколом від 13.12.2015 комісії по впорядкуванню розміщення об`єктів дрібно роздрібної торгівлі та тимчасових споруд побутового призначення, позивачу погоджено розташування по АДРЕСА_3 Гетьмана АДРЕСА_1 об`єкта торгівлі з подальшим встановленням земельного сервітуту.

На підставі рішення №6/31/99 від 26.04.2013 між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 15 лютого 2016 року укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди (далі договір) (а.с. 3-5).

В п.2.1. даного Договору вказано, що строк дії Договору один рік з 15 лютого 2016 року до 15 лютого 2017 року.

Відповідно до пунктів 1.1-1.4 договору позивачу встановлено особистий строковий сервітуту на територію в м.Тернополі, на якій буде розміщуватись та використовуватись тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності площею 0,000945 га.

В п.4.4.5 договору вказано, що не допускається будівництво будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів благоустрою.

Судом встановлено, що позивачем розміщено об`єкт дрібно роздрібної торгівлі по вул АДРЕСА_1 площею 7,9 кв.м.

Згідно технічного паспорту дане торгово-побутове приміщення є самочинно збудовано (а.с.39 зворотня сторона).

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року №507 є визначення терміну будівля, їх перелік та класифікація, з якого вбачається, що тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Об`єкт нерухомого майна це споруда пов`язана з землею фундаментом. Право власності на об`єкт нерухомого майна виникає з моменту його державної реєстрації. Право ж власності на малі архітектурні форми та тимчасові некапітальні споруди державній реєстрації не підлягають, що передбачено частиною 4 статті 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Крім цього, власником землі є Тернопільська міська рада, яка не виділяла позивачу в установленому порядку спірну земельну ділянку, ні у власність, ні в користування.

Був укладений з позивачем лише договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди на 1 рік.

Зміст права земельного сервітуту розкритий у статті 98 ЗК України, де визначено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безплатне користування чужою земельною ділянкою.

Тому, суд першої інстанції безпідставно визнав право власності на торгово-побутове приміщення (тимчасову споруду) за адресою АДРЕСА_4 , яке знаходиться на зупинці громадського транспорту і земельній ділянці комунальної форми власності, при цьому не залучивши до справи в якості відповідача або співвідповідача власника землі - Тернопільську міську раду.

Не заслуговують на увагу доводи представника позивача, що оскаржуване рішення жодним чином не порушує права та обов`язки апелянта Відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради з огляду на таке.

Відповідно до підпунктів 2.2., 2.2.4, 2.2.7 пункту 2.2 Положення про відділ технічного нагляду Тернопільської міської ради (надалі положення), затвердженого рішенням Тернопільської міської ради № 5/34/84 від 30.04.2010 предметом діяльності відділу є здійснення контролю і технічного нагляду за ремонтом та утриманням шляхово-мостового господарства, об`єктами благоустрою та капітальним ремонтом і реконструкцією житлового фонду, інвентаризація та облік автомобільних доріг, їх автодорожнього обладнання, видача технічних умов на будівництво об`єктів незалежно від відомчої підпорядкованості замовника. Згідно з вимогами чинного законодавства зупинки громадського транспорту є складовими частинами вулиць і доріг населених пунктів. У свою чергу вулиці і дороги, як території загального користування, належать до об`єктів благоустрою населених пунктів.

Отже, питання здійснення обліку, утримання, контролю і технічного нагляду за будівництвом зупинок громадського транспорту у м.Тернополі, як складових частин міських доріг та об`єктів благоустрою, здійснення управління об`єктами шляхово-мотостового господарства належить до мети, предмету діяльності та повноважень Відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради балансоутримувача шляхово-мостового господарства та об`єктів благоустрою.

Крім цього, згідно з п.1.2 Положення власником та засновником Відділу технічного нагляду є Тернопільська міська рада, яка діє від імені територіальної громади м.Тернополя і є власником спірної земельної ділянки.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи представника позивача щодо відсутності підстав для поновлення строку подачі апеляційної скарги, оскільки питання поновлення строку на апеляційне оскарження судом було вирішено при відкритті апеляційного провадження з огляду на те, що про оскаржуване рішення суду Відділ технічного нагляду Тернопільської міської ради дізнався лише 05 серпня 2019 року з Єдиного державного реєстру судових рішень.

А щодо доводів представника позивача відносно практики ЄСПЛ слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються (Seryаvin and others v.Ukraine, №4909/04, ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року), чого не має в рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2016 року.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради слід задовольнити, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Згідно з ч.1 та п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи те, що Відділом технічного нагляду Тернопільської міської ради при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 828 (вісімсот двадцять вісім) гривень, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь Відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради (місце знаходження: вул. Коперника, 1, м. Тернопіль, Тернопільський район, Тернопільської області, поштовий індекс 46000, код ЄДРПОУ - 21156999) сплачений ними судовий збір у розмірі 828 (вісімсот двадцять вісім) гривень.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь Відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради (місце знаходження: вул. Коперника, 1, м. Тернопіль, Тернопільський район, Тернопільської області, поштовий індекс 46000, код ЄДРПОУ - 21156999) сплачений ними судовий збір у розмірі 828 (вісімсот двадцять вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді