Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 521/19151/14-ц

провадження № 61-15005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року у складі судді: Сегеди О. М. та рішення апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Таварткіладзе О. М.,Cєвєрова Є. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 3587-08 ОФ Н (№0), згідно умов якого АКІБ «УкрСиббанк» надав, а ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 40 000 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту до 14 грудня 2026 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, передбачених договором.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№0) від 17 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 3587 від 17 листопада 2005 року, згідно якого ОСОБА_2 на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням, що виникають із зазначеного кредитного договору.

14 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року, згідно з яким банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит у іноземній валюті у сумі 20 000 доларів США, зі сплатою процентів та комісії передбачених договором, з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 грудня 2016 року.

Банк свої зобов`язання за кредитними договорами виконав у повному обсязі, а позичальник не здійснює платежів для погашення кредиту у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитними договорами.

ПАТ «УкрСиббанк» просив:

стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму боргу за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№ 0) від 17 листопада 2005 року у розмірі 57 226,17 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 22 лютого 2014 року становить 505 764,89 грн;

стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року у розмірі 36 270,54 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 22 лютого 2014 року становить 320 559,03 грн, а також стягнути з відповідачів у рівних частках судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н 0) від 17 листопада 2005 року, станом на 22 лютого 2014 року у сумі 57 226,17 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 505 764,89 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту - 30 891,02 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 273 014,83 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 26 275,88 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 232 226,23 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 101,73 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 422,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року станом на 22 лютого 2014 року у сумі 36 270 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 320 559,03 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту - 16 325,52 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 144 284,95 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 16 619,78 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 146 885,62 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 11 707,09 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 17 681,36 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кінцевим терміном повернення всієї суми кредиту та відсотків є 14 грудня 2026 року, отже зверненням 03 листопада 2014 року із позовними вимогами до відповідачів банк не порушив шестимісячного строку звернення з вимогою про дострокове стягнення боргу. ОСОБА_1 підписував договори та отримав кредитні кошти за ними, здійснював погашення кредиту, проте квитанції у нього не збереглись, а ОСОБА_2 підписував та не оскаржував договір поруки. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№ 0) від 17 листопада 2005 року та договором поруки № 3587 від 17 листопада 2005 року, не виконали, а тому позовні вимоги про стягнення у солідарно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№ 0) від 17 листопада 2005 року у сумі 57 226,17 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 505 764,89 грн, є обґрунтованими.

Оскільки ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року, то з нього підлягає стягнення заборгованості у розмірі сумі 36 270 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 320 559,03 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року у частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В іншій частині рішення суд першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції у частині стягнення заборгованості із ОСОБА_1 є обґрунтованим, оскільки він порушив зобов`язання за двома кредитними договорами. Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 заяву про застосування позовної давності у суді першої інстанції не надавав. Доводи ОСОБА_1 про передчасне звернення до суду апеляційний суд відхилив, оскільки вимога про дострокове повернення кредитних зобов`язань є не обов`язком, а правом позивача і не направлення досудової вимоги не перешкоджає позивачеві на захист свого порушеного права шляхом подачі позову до суду.

Збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів. Відповідно до наданого позивачем розрахунку процентна ставка періодично збільшувалась до 29%. Тому підстави для стягнення заборгованості солідарно із ОСОБА_2 відсутні, оскільки порука припинилась на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Аргументи учасників справи

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяв про забезпечення доказів. Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року укладений із порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Суди не перевірили правильність розрахунку заборгованості за кредитними договорами, наданими позивачем, та не встановили за який період нарахована пеня. Банк не пред`являв вимогу до позичальника за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№ 0) від 17 листопада 2005 року та договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року, а тому строк виконання зобов`язання у повному обсязі не настав. Зазначає, що банк не повідомляв про зміну відсоткової ставки. Звертає увагу, що в суді першої інстанції представник поручителя заявляв про застосування позовної давності до заявлених банком вимог.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення оскаржуються лише у частині стягнення заборгованості із боржника ОСОБА_1 , а у частині позовних вимог банку про стягнення заборгованості із поручителя ОСОБА_2 судові рішення у касаційному порядку не оскаржуються, а тому не переглядаються.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 06 вересня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 17 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 3587-08 ОФ Н (№ 0), згідно з умов якого, банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 40 000 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту до 14 грудня 2026 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, передбачених договором.

У кредитному договорі № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь якого з підпунктами 2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., частини 2 пункту 9.2 цього договору. При цьому пунктом 7.3 передбачено, що відповідно до вимог статті 611 ЦК України при порушенні позичальником вимог підпунктів 2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4. частини 2 пункту 9.2 договору банк має право самостійно змінити термін повернення кредиту за цим договором у порядку, встановленим розділом 11 цього договору.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№ 0) від 17 листопада 2005 року між банком, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 3587 від 17 листопада 2005 року. У пункті 1.3 договору поруки № 3597 від 17 листопада 2005 року передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною.

14 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 20 000 доларів США, зі сплатою процентів та комісії передбачених договором, з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 грудня 2016 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 14 грудня 2006 року, на підставі якого позичальник передав в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 0,092 га, в тому числі сільськогосподарських угідь, з них ріллі - 0,092 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№0) від 17 листопада 2005 року у відповідачів станом на 22 лютого 2014 року утворилася заборгованість перед ПАТ «УкрСиббанк», у загальній сумі 57 226,17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 лютого 2014 року становить 505 164,89 грн, яка складається з:

заборгованості по кредиту - 30 891,02 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 273 014,83 грн;

заборгованості за відсотками за користування кредитом - 26 275,88 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 232226,23 грн;

пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 11,51 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 101,73 грн;

пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 47,76 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 422,10 грн.

Внаслідок невиконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року у відповідача ОСОБА_1 станом на 22 лютого 2014 року утворилася заборгованість перед ПАТ «УкрСиббанк», у загальній сумі 36 270,54 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 лютого 2014 року становить 320 559,03 грн, яка складається з:

заборгованості по кредиту - 16 325,52 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 144 284,95 грн;

заборгованості за відсотками за користування кредитом - 16 619,78 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 146 885,62 грн;

пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 1 324,63 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 11 707,09 грн;

пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 2 000,61 доларів США, що у еквіваленті по курсу НБУ становить 17 681,36 грн.

При залишенні без змін рішення суд першої інстанції у частині стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості із боржника, а також розрахунком заборгованості. Також апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 заяву про застосування позовної давності у суді першої інстанції не надавав. Доводи ОСОБА_1 про передчасне звернення до суду апеляційний суд відхилив, оскільки вимога про дострокове повернення кредитних зобов`язань є не обов`язком, а правом позивача і не направлення досудової вимоги не перешкоджає позивачеві на захист свого порушеного права шляхом подачі позову до суду.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 139 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності».

Тобто при солідарному обов`язку будь-який із відповідачів може заявити про застосування позовної давності.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до наданого позивачем розрахунку процентна ставка за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№ 0) від 17 листопада 2005 року періодично збільшувалась до 29 %. Як свідчить аналіз матеріалів справи процентна ставка за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року також періодично збільшувалася до 17,3 %, 24,6 %, 34,6%, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем (Т. 1, а. с. 31-35).

У висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15 зазначено, що відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року. З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ».

У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 752/16018/15-ц зроблено висновок, що «у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній сказі ОСОБА_1 посилався на те, що банк не повідомляв його про збільшення процентної ставки за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№0) від 17 листопада 2005 року та договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року (Т. 2, а. с. 129, 130 зворот).

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16 зроблено висновок, що «з 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров`я та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо. Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так і нематеріальними (послуги). Споживчій кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року. А відтак, визначити правову природу кредитних правовідносин щодо наявності в них ознак споживчого кредиту повинен суд при розгляді спору, який випливає з зазначених правовідносин. При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. За своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Отже, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів».

У частині першій статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд: не перевірив чи не сплинула позовна давність до частини вимог за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№0) від 17 листопада 2005 року про застосування наслідків спливу якої заявлено ОСОБА_2 у запереченні на позовну заяву (Т. 1, а. с.192 - 195);не з`ясував на які потреби було видано кредит за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року, чи є цей кредит споживчим, а отже які права та обов`язки виникли між сторонами при укладенні та виконанні умов зазначеного кредитного договору; не надав оцінки доводам ОСОБА_1 , не перевірив чи повідомляв банк ОСОБА_1 про збільшення процентної ставки за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№0) від 17 листопада 2005 року та договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14 грудня 2006 року, при цьому не визначився із відсотковою ставкою, що підлягає застосуванню. Тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суд першої інстанції у частині стягнення заборгованості із ОСОБА_1 .

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року у частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Передати справу № 521/19151/14-ц у частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на новий розгляд до апеляційного суду.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук