Дата документу 04.07.2019 Справа № 331/3410/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/3410/16Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Пр. № 22-ц/807/1311/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Полякова О.З.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) про захист прав споживача шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2016 року поштою (конверт т.с. 1 а.с. 31) Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с.2-3), який в подальшому уточнив (т.с. 4 а.с. 102-107) та в якому просив стягнути з відповідачів - ОСОБА_1 , як позичальника, та ОСОБА_2 , як поручителя, солідарно заборгованість за кредитним договором №ZPC0GI від 13.03.2008 р. станом на 31.03.2016 р. у розмірі 114236,34 доларів США, що за курсом 26,21 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.03.2016 року складає 2994134,47 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 31876,64 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 25191,17 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 5572,12 доларів США, заборгованості за пенею 51596,41 доларів США, від сплати якої на користь Банку відповідачі у добровільному порядку ухиляються, а також судовий збір 44912,02 грн. (т.с. 1 а.с. 1).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с.32).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 25) провадження у цій справі відкрито.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом у цій справі (т.с. 1 а.с. 71-79), який в подальшому уточнили (т.с. 4 а.с. 118-128) та в якому просили:

- договір про надання споживчого кредиту № ZPC0GI від 13.03.2008 р. та додаткову угоду до цього договору від 13.08.2008 року, що укладались між ОСОБА_1 та Банком, визнати недійсними;

- визнати недійсним договір поруки, який укладався між ОСОБА_2 та Банком, а так само - іпотечний договір, який укладався між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - власниками квартири АДРЕСА_1 та Банком, який 13.03.2008 року був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Коваленко В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 213 в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед Банком за договором про надання споживчого кредиту № ZPC0GI від 13.03.2008 р.;

- віднести всі судові витрати, понесені ними у зв`язку з пред`явленням та розглядом цього позову на відповідача та стягнути їх з нього на їх користь в сумі, визначеній станом на момент винесення судом рішення.

Зустрічний позов відповідачів прийнято судом першої інстанції до провадження у цій справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року (т.с. 1 а.с. 80) клопотання про забезпечення зустрічного позову задоволено. Встановлено заборону Банку на перереєстрацію квартири АДРЕСА_1 , що належить Харитонову та ОСОБА_4 та встановлено обтяження щодо вищезазначеного нерухомого майна встановлення заборони органам реєстраційної служби та нотаріату проводити переоформлення (реєстрацію ) вказаного майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року (т.с. 4 а.с. 153-165) позов Банку у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором №ZPC0GI від 13.03.2008 р. за тілом кредиту за період з 24.04.2011 р. в розмірі 28456,70 доларів США, за відсотками за період з 04.04.2011 р. по 31.03.2016 р. в розмірі 20313,02 доларів США., а всього: 48769,72 доларів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 31.03.2016 р. складає 1278254,36 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором №ZPC0GI від 13.03.2008 р. за тілом кредиту за період з 24.11.2016 р. в розмірі 16545,35 доларів США, заборгованість за відсотками за період з 24.11.2011 р. по 31.03.2016 р. в розмірі 881,95 доларів США, а всього: 17427,30 доларів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 31.03.2016 р. складає 456769,53 грн.

Позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 5572,12 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 51596,41 доларів США залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судовий збір в розмірі 19173,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку судовий збір в розмірі 6851,54 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Банку задоволено частково.

Визнано недійсним положення пункту 8.1 додаткової угоди від 13.08.2008 р. до Кредитного договору №ZPC0GI від 13.03.2008 р., укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частини сплати позичальником за кредитом винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 (три) % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного Договору.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Банку про визнання недійсним кредитного договору №ZPC0GI від 13.03.2008 р. та додаткової угоди до нього від 13.08.2008 р. залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення первісного позову Банку та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу (т.с. 4 а.с. 172-183), в якій просили рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовити у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги із уточненнями задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 4 а.с. 189).

Ухвалою апеляційного суду від 21 березня 2019 року (т.с. 4 а.с.204) заяву ОСОБА_2 про відкликання його апеляційної скарги до відкриття апеляційного провадження у цій справі (т.с. 4 а.с. 202-203) задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року у цій справі не прийнято до розгляду та повернуто особі, яка подала цю скаргу.

Ухвалою апеляційного суду від 21 березня 2019 року (т.с. 4 а.с. 205) клопотання ОСОБА_1 задоволено, поновлено останній строк на апеляційне оскарження вищезазначеного рішення суду першої інстанції у цій справі, відкрито апеляційне провадження, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року у цій справ до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції за результатами розгляду вказаної апеляційної скарги ОСОБА_1

Банк подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 4 а.с. 217-220).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 15 травня 2019 року не відбувся та був відкладений (т.с. 4 а.с. 225-226) в порядку задоволення клопотання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , який не є адвокатом, але був допущений до участі у цій справі судом першої інстанції ще у 2016 році, та який лише у судовому засіданні 15 травня 2019 року отримав копію апеляційної скарги та копію ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі, як представник ОСОБА_2 , з урахуванням відпустки судді - доповідача у період з 20.05.2019 року по 03.06.2019 року включно (т.с. 4 а.с. 230-231).

В автоматизованому порядку суддею Поляковим О.З. замінено суддю Кочеткову І.В. у цій справі у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 4 а.с. 234-235).

У судове засідання 04 квітня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_5 (т.с. 4 а.с. 227-228), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, (т.с. 4 а.с. 232-234) всі учасники цієї справи не з`явились.

Представник Банку, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не повідомили апеляційний суд про причини своєї неявки, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

ОСОБА_5 , як представник ОСОБА_1 , подав апеляційному суду через канцелярію клопотання (т.с. 4 а.с. 236-241), в якому просив апеляційний суд розгляд справи відкласти через його зайнятість в іншій справі в іншому суді в інтересах іншої особи, та перебування його довірительки ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_2 за межами Запорізької області на лікуванні без надання доказів про останнє.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України редакції, чинній з 15.12.2017 року, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Апеляційний суд не визнавав обов`язковою явку будь-кого із учасників цієї справи у дане судове засідання.

Крім того, встановлено, що має місце вже друга неявка представника Банку, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі.

В силу вимог ст. 223 ч. 3 п.2 ЦПК України редакції, чинній з 15.12.2017 року, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи, незалежно від причин неявки.

Надання представником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 пріоритету іншій справі в іншому суді в інтересах інших осіб у цей день і час не може вважатись поважною причиною неявки представника у дане судове засідання у цій справі.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Встановлено, що апеляційне провадження у цій справі було відкрито ще 21 березня 2019 року (т.с. 4 а.с. 205).

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд ухвалив у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про відкладення розгляду цієї справи відмовити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, саме його нормами правильно керувався суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі в силу вимог п. 9 Перехідних положень цього Кодексу, саме нормами останнього також керується апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що Банк із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодився, останнє в апеляційному порядку, у тому числі в частині відмови у задоволенні його первісного позову, не оскаржував.

ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення первісного позову Банку та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Таким чином, апеляційний суд переглядає у цій справі законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 і лише в оскаржуємій частині - в частині задоволення первісного позову Банку та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково первісний та зустрічний позови сторін у цій справі, керувався Законом України "Про захист прав споживачів" Законом України "Про банки і банківську діяльність", Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", ст. ст. 6, 203, 215, 216, 252, 256-257, 260, 261, 267, 330, 526, 527, 530, 533, 549-552, 553, 559, 599, 610-612, 614, 615, 617, 625, 626, 627, 628, 629, 631, 638, 651, 1046-1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 12, 13, 18, 7689, 95, 110, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 293, 294, 352, 354 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог первісного та зустрічного позовів у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що 13.03.2008 р. Банком та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір №ZPC0GI (т.с. 1 а.с. 14-16).

П. 1.1 зазначеного кредитного договору сторін встановлено, що сума кредиту становить 153000,00 грн., відсотки: 15,00% річних.

П. 1.2 зазначається, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 1.1., 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4., 4.1., 5.2., 5.3.3., 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у додатку №1 до цього договору, а саме: суми кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення.

П. 1.3. зазначається, що кредит надається строком погашення не пізніше 13.03.2019 р., на: поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із п. 2.4 позичальник зобов`язується щомісячно до 13 числа кожного місяця, починаючи з наступного дня після укладення кредитного договору здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2392,97 грн. Останню плату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 13.03.2019 р.

13.03.2008 р. між Банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір поруки №ZPC0GI (т.с. 1 а.с. 23-24).

П. 1 вищезазначеного договору поруки передбачено, що поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит № ZPC0GI від 13.03.2008 р. та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

П. 1.3 договору поруки передбачено, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції у цій справі на підставі розрахунку заборгованості за кредитним договором (т.с. 1 а.с. 5-10), виписок з рахунків боржника (т.с. 1 а.с. 195-250, т.с. 2 а.с. 1-250, т.с. 3 а.с. 1-229, в період з 13.03.2008 р. по 13.08.2008 р. ОСОБА_1 здійснювала щомісячне погашення кредиту відповідно до його умов, вносячи щомісячний платіж, визначений п. 2.4 кредитного договору.

13.08.2008 р. ОСОБА_1 звернулася до Банку з заявою про бажання змінити валюту кредиту за кредитним договором № ZPC0GI від 13.03.2008 р., а саме просила залишок заборгованості за договором в розмірі 150731,79 грн. конвертувати в долари США (т.с. 1 а.с. 21).

З цією метою 13.08.2008 р. ОСОБА_1 підписала заяву №82 про продаж іноземної валюти (т.с. 1 а.с. 22), якою доручила Банку здійснити операцію щодо продажу 32555,46 дол. США з метою погашення заборгованості за кредитом в сумі 150731,79 грн., для здійснення операції щодо зміни валюти кредиту з гривні на долари США.

13.08.2008 р. між ОСОБА_1 та Банком було підписано додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № ZPC0GI від 13.03.2008 р. (т.с. 1 а.с. 17-20), яким було змінено валюту кредиту з гривні на долари США, зміст кредитного договору було викладено в новій редакції.

П. п. 1.1, 1.2 вищезазначеної додаткової угоди сторін визначено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти, строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розмірі 8 договору.

Розділом 2.2 вищезазначеної додаткової угоди зазначається обов`язок позичальника повертати кредит шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до умов договору.

П. 2.2.2 додаткової угоди сторін визначено, що позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2, 8.1 Даного договору. Сплатити банку винагороду згідно п.п. 7.2 та 8.1 даного договору (п. 2.2.3). Погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п. 2.3.3 та 8.1 цього договору (п. 2.2.4).

Розділом 3 вищезазначеної додаткової угоди сторін зазначається порядок розрахунків позичальника за наданий кредит:

За користування кредитом позичальник щомісяця сплачує відсотки по кредиту (п. 3.1.). Нарахування відсотків, а також винагород, передбачений п.п.7.2 та 8.1 Договору здійснюється в останню дату їх сплати. Відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається.

Розділом 4 вищезазначеної додаткової угоди сторін зазначається обов`язок позичальника сплатити комісію банку за резервування ресурсів.

Згідно із п. 4.1 договору, для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах зазначених у графіку погашення кредиту (додаток №2) до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право зазначене у статті 4.1 договору позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному у статті 8.1 Договору. (п. 4.2). Винагорода сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно ст. 4.2 договору. (п. 4.5).

П. 5.1 на позичальника покладається відповідальність у вигляді сплати пені за невиконання умов договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості. Пеня нараховується в гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

П. 5.5 договору визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Розділом 8 договору "Особливі умови" викладено умови договору:

п. 8.1 - Банк надає позичальнику суму кредиту на строк з 13.08.2008 р. по 13.03.2009 р. в розмірі 32 555,46 доларів США із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, сплати винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору.

Станом на 13.08.2008 р. залишок заборгованості за договору про іпотечний кредит №ZPC0GI від 13.03.2008 р. складає 150731,79 грн., що еквівалентно 32555,46 дол. США.

Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1), який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 13.08.2008 р.

п. 8.4 - При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції на підставі розрахунку заборгованості та виписок по рахунку позичальника, в період з 13.08.2008 р. по 14.11.2008 р. позичальником в повному обсязі, відповідно до графіку погашення кредиту вносилися щомісячні платежі за кредитом, враховуючи відсотки та винагороди банку. В період з 14.12.2008 р. по 24.09.2009 р. Позичальник частково виконував умови кредитного договору, вносячи щомісячні платежі за кредитом в розмірі, меншому від зазначеного в графіку погашення. 24.09.2009 р. Позичальником здійснено останній платіж по кредиту в розмірі 217,73 дол. США, який було банком зараховано в рахунок сплати процентів, відповідно до черговості погашення платежів.

Після 24.09.2009 р. позичальник взагалі перестав вносити платежі за кредитним договором. До квітня 2016 р., тобто до моменту подання вказаного позову Позичальник не зверталася до банку з заявами щодо поручення банком умов договору та інтересів споживача.

09.06.2017 р. за клопотанням відповідачів за первісним позовом судом було призначено по справі судово-економічну експертизу, проведення якої було доручено судовому експерту Бондарчук Т.В.

05.10.2017 р. експертом було надано суду висновок по справі №134/10-17, яким було надано відповіді щодо заявлених питань:

1. Подорожчання загальної ціни договору склало 5 529,69 дол. США, що за курсом 4,63 грн. за дол. США складає 25 602,47 грн., що не відповідає вимогам Постанови НБУ №168.

2. Згідно умов додаткової угоди від 13.08.2008 р., банком нараховувалася щомісячна комісія, яка за 127 місяців складає 6 798,06 дол. США, позичальником сплачено комісії в розмірі 425,28 дол. США, що складає 2 652,68 грн.

3. Документально визначити суму щомісячного платежу по кредиту, що направляється на погашення процентів, суми кредиту не видається за можливе. Загальна ціна договору, абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) не визначені. Графік погашення кредиту від 13.08.2008 р. не підписаний.

4. Сукупна вартість кредиту згідно графіка погашення від 13.08.2008 р. з урахуванням всіх фінансових послуг та інших фінансових зобов`язань не визначені. Сума що направляється на погашення процентів становить 31 814,87 дол. США; на комісію - 6 798,06 дол. США; на тіло кредиту - 32 555,46 дол. США. Значення подорожчання кредиту складає 5529,69 грн.

5. Загальна ціна договору, абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором не визначені. Щомісячний платіж по кредиту повинен становити 2372,90 грн., а не 2392,97 грн., та є завищеним на 20,07 грн. Реальна процентна ставка складає 19,1106%, та є заниженою на 4,1106%. Щомісячний платіж з 13.08.2018 р. повинен становити 554,86 дол. США, а не 559,83 дол. США, та є завищеним на 4,97 дол. США.

6. Визначити самостійно який розмір заборгованості повинен бути станом на момент пред`явлення позову не надається можливим.

7. Відповідність положення банку змісту договору експертом не встановлювалася.

8. Згідно платіжних документів та меморіальних ордерів, підтверджено видача позичальнику кредиту в розмірі 153 000,00 грн., відображено погашення боргу в період з 13.03.2008 р. по 13.08.2008 р. - 2268,05 грн., з 15.09.2008 р. по 24.09.2009 р. - 678,82 дол. США.

02.11.2016 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з зустрічним позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", який пізніше уточнили, в якому просили визнати недійсним кредитний договір та додаткову угоду до нього, договір поруки та іпотеки, які були укладені в забезпечення його виконання.

В позовній заяві зазначили, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено кредитний договір від 13.03.2008 р. на суму 153 000,00 грн., на споживчі цілі, для поліпшення якості квартири.

13.08.2008 р. за наполяганням Банку між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, основні зміни вказаної угоди стосувалися зміни валюти кредитного договору з гривні на долари США, а також змінилися відсотки по кредиту. Після конвертації сума кредиту склала 32555,46 дол. США.

Спочатку позичальник як могла погашала кредит, проте в зв`язку з ростом курсу долару США перестала виконувати його умови.

Перед підписанням кредитного договору та додаткової угоди до нього Банком в порушення ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не було надано позичальнику інформації щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки по кредиту, спосіб його розрахунку, переваги та недоліки схем кредитування та інше.

Як стало відомо ОСОБА_1 після проведення експертного дослідження умови кредитного договору та додаткової угоди до нього не відповідає вимогам постанови НБ України №168 "Про затвердження правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".

Текст кредитного договору не містить істотних умов споживчого кредитного договору, а саме відсутні: сукупна вартість кредиту з урахуванням супутніх послуг, вартість кредиту в процентному значенні і в грошовому виразі, реальна відсоткова ставка.

Так, експертом було встановлено, що подорожчання загальної ціни договору склало 5529,69 доларів США, що не відповідає вимогам правилам №168.

Банком безпідставно нараховувалася комісія за винагороду за резервування ресурсів, не було надано для підпису графік погашення кредиту до додаткової угоди, що свідчить про порушення Закону України "Про захист прав споживачів" та правила №168.

Висновком експерта підтверджується, що внаслідок внесення змін до кредитного договору 13.08.2008 р., подорожчання загальної ціни договору склало 5 529,69 доларів США, про що Позичальник не була попереджена кредитором. Також експертом було встановлено, що щомісячний платіж по кредиту повинен був становити 2372,97 грн., а не 2392,90 грн., що свідчить про збільшення щомісячного платежу по кредиту на користь банку на 20,07 грн. Експертом було встановлено, що розмір реальної відсоткової ставки по кредиту становить 19,1106% річних, а не 14,04% на рік. Щомісячний платіж по кредиту згідно додаткової угоди повинен становити 554,86 доларів США, а не 559,83 доларів США, як зазначено в графіку.

Вищеозначені порушення Банком умов договору, встановлення щомісячних платежів по кредиту, що підтверджується експертним висновком, на думку позивача, свідчать про ведення ОСОБА_1 банком в оману щодо суттєвих умов договору, використання банком нечесної підприємницької практики стосовно споживача, та у відповідності до ст. 11, 15, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 203, 215 ЦК України, свідчать про недійсність кредитного договору та договорів забезпечення до нього.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позов Банку та зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню у цій справі з таких підстав.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору, договорів забезпечення до нього:

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, та не заперечується сторонами у цій справі у суді, ОСОБА_1 на підставі кредитного договору від 13.03.2008 р. було отримано кредит в розмірі 153000,00 грн. Підписавши п. 1.2 кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з тим, що вона ознайомлена з детальним описом загальної вартості кредиту (а.с. 19) та додатком 1 до договору "Загальна вартість кредиту" (т.с. 1 а.с. 102).

В період до 13.08.2008 р. позичальник належним чином виконувала умови кредитного договору, що свідчить про повне погодження з порядком нарахування платежів за договором.

Підписуючи заяву на зміну валюти кредиту, заяву на продаж іноземної валюти та Додаткову угоду від 13.08.2008 р., а саме п. 1.1, позичальник визнала що сума заборгованості за кредитним договором станом на 13.08.2008 р. становила 150 731,79 грн. (т.с. 1 а.с.20-22).

Суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 у цій справі не доведено невиконання банком вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в частині не надання в письмовому вигляді інформації про умови кредитування в письмовому вигляді. Законом не передбачено отримання підпису позичальника про ознайомлення з такими умовами перед укладанням кредитного договору. Фактом підписання кредитного договору та його виконанням підтверджується обізнаність ОСОБА_1 з умовами кредитування. Крім того, як визначено абз. 16 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не включає підстав визнання недійсним правочину.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги той факт, що ОСОБА_1 не скористалася правом на відкликання згоди на укладення кредитного договору, як це визначено ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", що також свідчить про повне розуміння та погодження позичальника з умовами кредитного договору.

Щодо висновку експерта суд першої інстанції правильно зазначав наступне:

За змістом ст. 110 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив висновок судового експерта від 05.10.2017 р. щодо обрахунку щомісячних платежів по кредиту.

Формула розрахунку ануїтетного платежу за кредитним договором в редакції від 13.03.2008 р. визначена п. 2.4 Договору. Згідно із п. 2.5 кредитного договору, відсотки не нараховуються в дату останнього погашення кредиту - 13.03.2019 р.

Експертом було проведено розрахунок щомісячного платежу не відповідно до формули, визначеної сторонами кредитного договору, з урахуванням нарахування відсотків до 12.03.2019 р. включно, а на підставі вбудованої фінансової функції Microsoft Exel "ПЛТ", що не відповідає поставленим питанням та цілям дослідження. При цьому з дослідження експерта можна встановити що ним нараховувалися відсотки в тому числі за останній день погашення кредиту, що не відповідає п. 2.5 Кредитного договору.

Аналогічним чином експертом не наведено належних розрахунків обчислення щомісячного платежу згідно умов додаткової угоди від 13.08.2008 р., а тому висновки експерта про завищення щомісячного платежу в доларах США на 4,07 долари на місяць суд вважає необґрунтованими та недоведеними.

Щодо встановлення експертом реальної відсоткової ставки по кредиту:

Згідно абз а) п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 10.05.2007 р. №168, розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули:

де d - реальна процента ставка;

ЧСК - чиста сума кредиту

S - знак суми;

t - порядковий номер періоду

n - загальна залишкова кількість періодів дії договору

Потік t - сума коштів, яку споживач сплачує банку та/або іншим особам за кредитом.

В таблиці №1 експертом зазначається, що реальна кредитна ставка становить 19,1106%, проте арифметичний розрахунок реальної відсоткової ставки, проведений у відповідності до формули, визначеної п. 3.3 Правил №168 експертом не зазначається взагалі. Якими розрахунками керувався експерт при визначенні реальної відсоткової ставки по кредиту, у висновку не зазначається. Також експертом при розрахунку реальної процентної ставки взято щорічні платежі за страхування за період 11 років - хоча вказані платежі позичальник не здійснювала, оскільки перестала виконувати умови договору ще в квітні 2009 р., та витрат на страхування не несла.

Інші висновки експерта на поставлені питання відносяться до оцінки доказів по справі або не дають інформації щодо заявлених питань, в зв`язку з неможливістю експерта надати відповідь в зв`язку з відсутністю необхідних матеріалів та інформації.

Посилання ОСОБА_8 у суді першої інстанції на те, що нею не було підписано графік погашення кредиту до додаткової угоди від 13.08.2008 р., суд першої інстанції правильно оцінив критично, як намагання уникнути відповідальності за невиконання умов кредитного договору, оскільки згідно п. 8.1 додаткової угоди сторони визначили, що кредит буде погашатися згідно графіка погашення кредиту №1, який є частиною договору, а тому підписуючи вказану угоду позичальник визнав наявність вказаного документу.

Після підписання додаткової угоди ОСОБА_8 вносила щомісячні платежі згідно графіку погашення кредиту, що свідчить про її погодження з змістом вказаного графіку погашення. Враховуючи обізнаність ОСОБА_8 з розміром щомісячного погашення за кредитом, який є незмінним протягом усієї дії кредитного договору, та знаючи строк кредитування при підписанні договору позичальник мала об`єктивну можливість обрахувати загальну вартість кредиту: 559,93*127 платежів = 71168,79 дол. США та оцінити для себе доцільність отримання кредиту на таких умовах.

Посилання ОСОБА_8 на те, що підписання додаткової угоди від 13.08.2008 р. було за наполяганням Банку не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_8 добровільно написала на адресу Банку заяву від 13.08.2008 р. про своє бажання змінити валюту кредиту з гривні на долар США, а в подальшому підписала угоду та виконувала її.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції правильно вважав що позивачем за зустрічним позовом не доведено факту введення позичальника в оману під час підписання та виконання кредитного договору, відсутні обставини, які б свідчити про використання банком нечесної підприємницької практики та порушення законодавства про захист прав споживачів.

Факт підписання та виконання умов договору свідчить про володіння ОСОБА_8 всієї необхідної інформації щодо умов кредитування, що забезпечило її свідоме підписання кредитного договору.

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Згідно із ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Умовами кредитного договору визначено його істотні умови: сума кредиту, відсоткова ставка, строк та порядок його погашення, що свідчить про відповідність умов договору вимогам Законодавства. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ЗАТ КБ "Приватбанк" при укладенні кредитного договору здійснював нечесну підприємницьку практику та використовуючи необізнаність позивача у питаннях фінансових послуг ввів його в оману щодо істотних умов кредитування. В зв`язку з цим позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним задоволенню не підлягають.

В той же час суд першої інстанції правильно вважав, що є підстави для визнання недійсним положення пункту 8. додаткової угоди від 13.08.2008 р. до кредитного договору в частини сплати позичальником за кредитом винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 (три) % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору сторін, виходячи з наступного:

Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь- яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

В силу вимог ст. 1 цього Закону, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними й не потребують визнання недійсними.

Враховуючи той факт, що винагорода за резервування ресурсів не є послугою в розумінні ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", яка здійснюється на замовлення споживача, вказана умова договору підлягає визнанню судом недійсною.

Вказане підтверджується постановами Верховного суду по справам №225/6790/15-ц, №310/1521/15-ц, №766/1497/16-ц, №315/353/17, №513/72/16-ц.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Ч. 5 вказаної статті зазначається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

В зв`язку з цим, суд першої інстанції правильно вважав, що сума сплаченої винагороди в розмірі 425,28 доларів США підлягає зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту.

Щодо позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором:

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, між сторонами у цій справі виникли зобов`язання за кредитним договором.

Згідно із ст. ст. 526, 530 ч. 1 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту позивач має право достроково вимагати повернення усієї суми кредиту.

Згідно із розрахунком заборгованості станом на 31.03.2016 р. у позичальника існує заборгованість в розмірі: 114236,34 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту: 31876,64 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 25191,17 дол. США, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 5572,12 доларів США, заборгованість за пенею 51596,41 доларів США, що за курсом НБУ складає 2994134,47 грн.

Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобов`язувався щомісячно погашати заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією окремими платежами (п.п. 2.2.2, 3.1-3.6, 8.1, 8.2 Кредитного договору в редакції від 13.08.2008 р.), а саме до 13-го числа відповідного місяця.

Останній платіж позичальник за кредитом здійснила 24.09.2009 р., чим порушила умови договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття - як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Таким чином, сторони визначили в договорі, що кожний щомісячний платіж за кредитом є окремим зобов`язанням з відповідним строком виконання - до 13 числа відповідного місяця.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст.253 ЦК).

В суді першої інстанції засіданні представником відповідачів було заявлено про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції правильно вважав, що вказана заява підлягає застосуванню частково.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Пунктом 5.5 додаткової угоди від 13.08.2008 р. сторонами було збільшено строки позовної давності до 5 років.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 06.11.2013р., ухваленої по справі №6-116цс13, позовна давність за кредитними зобов`язаннями, які виконуються сплатою окремих платежів, обраховується окремо відносно кожного платежу. Аналогічна позиція відображена також в наступних постановах Верховного суду України по справам: 6-95цс14, 6-127цс14, 6-167цс14, 6-160цс14, ; Постанові ВСУ від 19.03.2014р. по справі 6-95цс14; Постанові ВСУ від 01.10.2014р. по справі 6-133цс14; Постанові ВСУ від 18.06.2014р. по справі 6-61цс14.

Оскільки, Банк звернувся до суду з позовом лише 24.04.2016 р., що підтверджується конвертом про направлення позову до суду (т.с. 1 а.с. 31), суд першої інстанції правильно вважав, що задоволенню підлягають вимоги лише щодо стягнення заборгованості в межах п`ятирічної позовної давності до дня направлення позовної заяви, тобто за період з 24.04.2011 р. по 31.03.2016 р. (день проведення розрахунку).

Згідно із розрахунком заборгованості в період з 13.08.2008 по 23.04.2011 р., тобто за межами позовної давності банком заявлено вимоги про стягнення тіла кредиту в сумі 2994,66 доларів США., за відсотками у сумі 4878,69 доларів США.

Також заборгованість за тілом кредиту підлягає зменшенню на суму безпідставно сплаченої комісії в розмірі 425,28 доларів США.

В зв`язку з цим, суд першої інстанції правильно вважав, що заборгованість за тілом кредиту, що підлягає стягненню з позичальника становить: 31876,64-2994,66-425,28 = 28456,70 доларів США. Заборгованість за відсотками: 25191,17-4878,69 = 20313,02 доларів США а всього: 48769,72 доларів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 31.03.2016 р. складає 1278254,36 грн.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що судові витрати Банку у цій справі підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам Банку згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України та становлять: 1278254,36*1,5% = 19731,82 грн.

Щодо стягнення суми заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно вважав, що задоволенню підлягають вимоги виключно в межах строку дії поруки за окремими платежами за договором:

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України в редакції, чинній на час розгляду цієї справи судом першої інстанції).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1,2 ст. 554 ЦК України в редакції, чинній на час розгляду цієї справи судом першої інстанції).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України в редакції, чинній на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час розгляду цієї справи судом першої інстанці,ї строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Вказана правова позиція підтверджується постановою Верховного суду України по справі №6-53цс14 від 17.09.2014 р., постановами Верховного суду по справам № 755/19433/13-ц від 31.10.2018 р., № 0907/2-8197/2011 від 12.09.2018 р.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за поручителя підлягають задоволенню лише за період з 24.11.2015 р. (6 місяців до подання позову) до 31.03.2016 р. (день складення розрахунку).

Згідно із розрахунком заборгованості в період з 13.08.2008 по 23.11.2015 р., тобто за межами строків пред`явлення вимог до поручителя, банком заявлено вимоги про стягнення тіла кредиту в сумі 14906,00 доларів США., за відсотками у сумі 24309,22 доларів США.

Також заборгованість за тілом кредиту підлягає зменшенню на суму безпідставно сплаченої комісії в розмірі 425,28 доларів США.

В зв`язку з цим, суд першої інстанції правильно вважав, що заборгованість за тілом кредиту, що підлягає стягненню з поручителя становить: 31876,64-14906,00-425,28 = 16 545,35 доларів США; заборгованість за відсотками: 25191,17-24309,22 = 881,95 доларів США, а всього: 17427,30 доларів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 31.03.2016 р. складає 456769,53 грн.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що судові витрати Банку у цій справі підлягають стягненню з поручителя пропорційно задоволеним вимогам Банку згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України та становлять: 456769,53*1,5% = 6851,54 грн.

Сума заборгованості за комісією в розмірі 5572,12 доларів США не підлягає стягненню з позичальника та поручителя в зв`язку з визнанням судом недійсною умови договору щодо нарахування комісії.

Щодо стягненню розміру заборгованості за пенею, суд першої інстанції правильно вважав, що в цій частині позовні вимоги Банку задоволенню не підлягають, оскільки згідно п. 5.1, 8.4 додаткової угоди від 13.08.2008 р. пеня нараховується в гривні, що відповідає також ст. 549 ЦК України, проте позивачем не надано суду розрахунок суми пені в гривні, що не відповідає умовам договору. Крім того, розмір пені Банком було нараховано з урахуванням комісії, умову щодо нарахування якої судом визнано недійсною з моменту укладення, що свідчить про необґрунтованість розрахунку заборгованості за пенею.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дублюють доводи заперечень відповідача проти позову Банку у цій справі та доводи зустрічної позовної у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію ОСОБА_1 у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, реалізації прав сторін у цій справі.

Стягнута судом заборгованість з відповідача ОСОБА_1 за первісним позовом Банку у цій справі знаходиться в межах 5-річного строку позовної давності, визначеної сторонами у п. п. 5 додаткової угоди від 13.08.2008 року до вищезазначеного кредитного договору сторін (т.с. 1 а.с. 20), яка свідчить про переривання строку позовної давності в силу вимог ст. 264 ЦК України.

Вищезазначеною додатковою угодою сторін від 13.08.2008 року строк дії договору не змінювався та встановлений вищезазначеним кредитним договором до 13.03.2019 року (строк для внесення останнього ануїтетного платежу т.с. 1 а.с. 14).

Останній платіж за договором з боку позичальника мав місце 24.09.2009 року.

Відповідачі заявляли у суді першої інстанції про застосування строку позовної давності у цій справі.

Проте, платежі за вищезазначеним договором сторін є щомісячними (ауїтентними) та були визначені строком до 13.03.2019 року включно (графік до кредитного договору т.с. 1 а.с. 164-166).

Банк мав право в силу ст. 1050 ЦК України та умов вищезазначеного кредитного договору (п.4) на стягнення з відповідачів у цій справі достроково всієї заборгованості за вищезазначеним договором сторін.

24.04.2016 року, тобто же до закінчення 13.03.2019 року строку дії вищезазначеного кредитного договору сторін, Банк поштою (конверт т.с. 1 а.с. 31) звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідачів, тобто в межах 5-річного строку позовної давності для дострокового заборгованості за період з 24.04.2011 року і станом до 31.03.2016 року (в межах позовних вимог Банку), яка й була стягнута судом першої інстанції у цій справі.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Відповідачами, у тому числі ОСОБА_1 , суду у матеріали цієї справи не надано належних, допустимих доказів того, що Банк у 2014 році змінював строк виконання основного зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором сторін.

Також відповідачами, у тому числі ОСОБА_1 , не було надано належних, допустимих доказів у спростування правильності розрахунку Банку заборгованості ОСОБА_1 , як позичальника за вищезазначеним кредитним договором, в частині задоволення первісних позовних вимог Банку.

Висновок експерта правильно оцінувався судом першої інстанції у цій справі окремо та у сукупності з наявними у цій справі іншими доказами сторін, тобто з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Застосування ч. 4 ст. 599 ЦК України в редакції Закону від 04.11.2018 року, яка набрала чинності під час апеляційного перегляду цієї справи судом 04.02.2019 року, яка збільшує 6-місячний строк дії поруки, погіршує стан поручителя ОСОБА_2 , а тому не підлягає застосуванню апеляційним судом в силу вимог рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 та ст. 58 Конституції України, за змістом якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Підстави для звільнення від доказування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, Банк зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі не визнав.

ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти первісного позову Банку в частині його задоволення та зустрічного позову в частині його відмови судом першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч.ч. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, і зокрема ОСОБА_1 та її представником апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуємій частині, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Описки в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції у цій справі не можуть бути підставою для скасування останнього апеляційним судом, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі або ж його зміни.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, з ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судовий збір за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, сплату якого останній було відстрочено апеляційним судом раніше ухвалою апеляційного суду (т.с. 4 а.с. 205), у розмірі 29587,53 грн. (розрахунок: судовий збір за апеляційну скаргу в частині оскарження рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Банку 28760,73 грн. + судовий збір за апеляційну скаргу в частині оскарження рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову 826,80 грн. ).

Розрахунок:

- 67368,03 грн. - це розмір судового збору за оскарження всього рішення суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення первісного позову Банку (розрахунок: 150 % від 44912,02 грн. судового збору (т.с. 1 а.с. 1), сплаченого Банком при подачі вищезазначеного первісного позову у цій справі на загальну суму 2994134,47 грн. (т.с. 1 а.с. 2);

- проте, встановлено, що ОСОБА_1 хоча й просила у своїй апеляційній скарзі скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі, однак, встановлено, що фактично вона оскаржує у цій справі рішення суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення первісного позову Банку лише в частині задоволення останнього на загальну суму 1278254,36 грн., не оскаржуючи останнє в частині відмови Банку у задоволенні його позовних вимог;

- в силу вимог ст. 6 ч. 4 ЗУ «Про судовий збір» якщо скаргу подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум);

- звідси, розмір судового збору для ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі в частині задоволення первісних позовних вимог Банку мав складає 19173,82 грн. (розрахунок: судовий збір, сплачений Банком за подачу позову 44912,02 грн. * сума задоволених позовних вимог Банку 1278254,36/ сума заявлених позовних вимог Банком на загальну суму 29994134,47 грн.);

- 150 % від 19173,82 грн. = 28760,73 грн. - розмір судового збору, який мала сплатити ОСОБА_1 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду при скарження рішення суду першої інстанції у цій справі в частині задоволення позовних вимог Банку, але апеляційний суд відстрочив сплату останнього до ухвалення апеляційним судом судового рішення за результатами апеляційного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 ;

- 551,20 грн. (т.с. 1 а.с. 70) -розмір судового збору, сплачений ОСОБА_1 при подачі зустрічного позову у цій справі, який є мінімальним;

- 150 % від 551,20 грн. = 826,80 грн. - судовий збір, який мала сплатити ОСОБА_1. при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду при скарженні рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, який є мінімальним, але апеляційний суд відстрочив сплату останнього до ухвалення апеляційним судом судового рішення за результатами апеляційного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року в оскаржуємій частині у цій справі залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави (реквізити банківської установи, уповноваженої приймати судовий збір за подачу апеляційних скарг є: Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Код банку (МФО): 899998; Отримувач: УК у м. Запоріжжі/Вознесенівс./22030101; Код ЕДРПОУ отримувача: 38025409; Номер рахунку отримувача: 0011) судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року у цій справі у розмірі 29587,53 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 09.07.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Поляков О.З.