Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

місто Київ

справа № 643/11945/15-ц

провадження № 61-14062св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року у складі судді Ференчук О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року у складу колегії суддів: Шаповал Н. М., Кіпенка І. С., Пшенічної Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення з них солідарно заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 066, 13 дол. США та пені у розмірі 417 123, 42 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 21 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК» (далі - АКБ «ПРАВЕКС-БАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6399-014/08Р. Відповідно до зазначеного договору позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті на загальну суму 15 233, 00 дол. США терміном до 21 серпня 2013 року зі сплатою 13, 99 % річних за час фактичного користування кредитом, а відповідач зобов`язалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі. Відповідно до умов договору, викладених у пункті 4.4, ОСОБА_1 зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами у сумі 254, 00 дол. США щомісяця до 10 числа наступного місяця. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача 21 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 6399-014/08Р. Згідно з умовами пункту 1.1 зазначеного договору поруки ОСОБА_2 у порядку та на умовах, передбачених договором поруки, зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором. Всупереч умовам договору ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого виникла заборгованість за кредитом. Станом на 03 червня 2015 року загальна заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором складає 19 066, 13 дол. США, а саме: тіло кредиту - 13 032, 63 дол. США;

відсотки - 6 033, 50 дол. США; крім того: пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 295 065, 97 грн та пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 122 057, 46 грн.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі просили відмовити у задоволенні позову, застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що в разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовну давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, слід обчислювати з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи те, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. Відповідно до пункту 4.4 договору строк погашення тіла кредиту та процентів за ним визначено щомісячними платежами, а оскільки останній платіж мав місце 03 грудня 2010 року, то позивач, звернувшись до суду з позовом 24 липня 2015 року, пропустив позовну давність. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України в цьому випадку вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням. У частині вимог про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит суд відмовив у зв`язку зі спливом позовної давності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у жовтні 2016 року, ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про сплив позовної давності, оскільки строк користування кредитом визначено до 21 серпня 2013 року, а банк не змінював цей строк, не вимагав дострокового повернення суми кредиту. Також зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про те, що останній платіж вчинено 03 грудня 2010 року, оскільки зазначена обставина не підтверджена належними доказами.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 07 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до умов кредитного договору від 21 серпня 2008 року № 6399-014/08Р ОСОБА_1 отримала у позивача кредитні кошти у іноземній валюті на загальну суму 15 233, 00 дол. США терміном з 21 серпня 2008 року до 21 серпня 2013 року. Процентна ставка за користування кредитом складає 13, 99 % річних.

Відповідно до пункту 4.4 кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення платежів рівними частинами у сумі 254, 00 дол. США щомісяця, до 10 числа наступного місяця.

У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором від 21 серпня 2008 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем станом на 03 червня 2015 року складає 19 066, 13 дол. США, а саме: тіло кредиту - 13 032, 63 дол. США; відсотки - 6 033, 50 дол. США; пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 295 065, 97 грн та пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 122 057, 46 грн.

На забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 21 серпня 2008 року № 6399-014/08Р.

За умовами зазначеного договору поручитель зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки укладений сторонами договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем строку внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячно, перебіг позовної давності для вимог про стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

За наведених умов, у справі, що переглядається, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту виникнення його прострочення.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що останній платіж здійснено позичальником 03 грудня 2010 року, дійшли передчасного висновку про сплив позовної давності до усіх щомісячних платежів, оскільки кредит виданий строком до 21 серпня 2013 року, банк звернувся до суду із позовом у липні 2015 року, строк кредитування банком в силу окремого його рішення не змінювався, а тому відсутні підстави стверджувати, що банк пропустив позовну давність за усіма щомісячними платежами.

Враховуючи, що у суді першої інстанції заявник просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин, суд першої інстанції під час розгляду справи неправильно застосував позовну давність до усієї суми кредиту та заборгованості за ним, не дослідив наявні докази і не з`ясував питання застосування позовної давності до щомісячних чергових платежів за кредитним договором за три роки до звернення до суду із позовом, а суд апеляційної інстанції наведених помилок не усунув, Верховний Суд встановив порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суду необхідно встановити обставини на підставі доказів, що не були належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Верховний Суд також звертає увагу на необхідність надання оцінки положенню пункту 9.2 кредитного договору та з`ясувати, чи не настали обставини дострокового припинення умов договору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

' Г. І. Усик

В. В. Яремко