Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 466/3239/14-ц

провадження № 61-34007св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2016 року у складі судді Зими І. Є. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання спільним майна та поділ майна подружжя.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що з 06 вересня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування сторін у шлюбі вони придбали спільне майно, зокрема, садовий будинок загальною площею 11,8 кв. м та земельну ділянку площею 0,0586 га, що знаходяться у АДРЕСА_1, а також дві земельні ділянки площею 0,0586 га кожна, які розташовані на території Львівської міської ради (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»).

Крім того, під час спільного проживання 14 липня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до якого він позичив у ОСОБА_4 288 135 грн, що в еквівалентні 57 000 доларів США, терміном до 27 липня 2005 року, без нарахування процентів за користування позикою.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати садовий будинок, що складається з однієї кімнати, літньою житловою площею 8,0 кв. м, загальною площею 11,8 кв. м та земельну ділянку площею 0,0586 га, що знаходяться у АДРЕСА_1, дві земельні ділянки площею 0,0586 га кожна, які розташовані на території Львівської міської ради (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»), а також зобов`язання за договором позики від 14 липня 2005 року перед ОСОБА_4 на суму 422 407 грн 10 коп., спільним майном подружжя; припинити право власності ОСОБА_2 на садовий будинок загальною площею 11,8 кв. м та земельну ділянку площею 0,0586 га, що знаходяться у АДРЕСА_1 з виплатою їй матеріальної компенсації вартості її частки та визнати за ним право власності на вищезгаданий будинок і земельну ділянку; визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку в цілому площею 0,0578 га, яка розташована на території Львівської міської ради (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер») визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку в цілому площею 0,0578 га, яка розташована на території Львівської міської ради (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»).

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання спільним майна та поділ майна подружжя.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб. За час шлюбу вони придбали спільне майно, яке складається із садового будинку загальною площею 11,8 кв. м та земельної ділянки площею 0,0586 га, що знаходяться у АДРЕСА_1, двох земельних ділянок площею 0,0586 га кожна, які розташовані на території Львівської міської ради (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»).

Крім цього, 14 липня 2005 року ОСОБА_1 придбав 15/100 частини приміщення магазину (позначені в плані будівлі цифрами 9/49.4; 10/29.8; 11/14.2; 12/1.9; 13/1.7) площею 97,0 кв. м на АДРЕСА_3 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку для ведення садівництва АДРЕСА_4 , площею 0,0578 га, кадастровий номер :10:004:0133, що знаходиться у м. Львові (урочище «Клепарів», кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»), земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0578 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 садівниче товариство «Пенсіонер»), садовий будинок загальною площею 11,8 кв. м та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0586 га, кадастровий номер :10:004:0134, що знаходиться у м. АДРЕСА_1 кооперативне садівниче товариство «Автобусник») , а також 15/100 частини приміщення магазину (позначені в плані будівлі цифрами 9/49.4; 10/29.8; 11/14.2; 12/1.9; 13/1.7) площею 97,0 кв. м на АДРЕСА_3 . Визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на земельну ділянку для ведення садівництва АДРЕСА_4, 1/2 частини садового будинку загальною площею 11,8 кв. м та 1/2 частини земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0586 га у АДРЕСА_1), а також право особистої власності на нежитлове приміщення площею 49,4 кв. м (позначене на технічному плані індексом 9/49.4) на АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0578 га, що знаходиться у м. Львові (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»), 1/2 частини садового будинку загальною площею 11,8 кв. м та 1/2 частини земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0586 га у АДРЕСА_1), а також нежитлове приміщення площею 47,6 кв. м (позначене на технічному плані індексами 10/29.8; 11/14.2; 12/1.9; 13/1.7) на АДРЕСА_4 ; стягнути з ОСОБА_2 , як співвласника 1/2 ідеальної частки земельних ділянок площею 49,4 кв. м, компенсацію на користь ОСОБА_1 , як співвласника другої частки - 47,6 кв. м, грошову компенсацію у розмірі 15 152 грн 04 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення садівництва АДРЕСА_4 , площею 0,0578 га, кадастровий номер :10:004:0133, що знаходиться у м. Львові (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»); земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0578 га, що знаходиться у м. Львові (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»), придбану ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2004 року, що посвідчений приватним нотаріусом Бєлопольською І. Р.; садовий будинок загальною площею 11,8 кв. м та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0586 га, кадастровий номер :10:004:0134, у АДРЕСА_1

Визнано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0578 га, що знаходиться у м. Львові (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»), придбану на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2004 року, що посвідчений приватним нотаріусом Бєлопольською І. Р.

Визнано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для ведення садівництва АДРЕСА_4 , площею 0,0578 га, кадастровий номер :10:004:0133, що знаходиться у м. Львові (урочище Клепарів, кооперативно-садівничому товаристві «Пенсіонер».

Визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частки садового будинку загальною площею 11,8 кв. м та 1/2 частки земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0586 га, кадастровий номер :10:004:0134, у АДРЕСА_1).

Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частки садового будинку загальною площею 11,8 кв. м та 1/2 частки земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0586 га, кадастровий номер :10:004:0134, у АДРЕСА_1).

У іншій частині первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка площею 0,0578 га та земельна ділянка для ведення садівництва АДРЕСА_4 , площею 0,0578 га, кадастровий номер :10:004:0133, є однаковими за площею, та розташовані на території одного кооперативного садівничого товариства «Пенсіонер» на території Львівської міської ради (урочище Клепарів), тому слід визнати право особистої власності на спірні земельні ділянки за кожним з подружжя. Враховуючи висновок судової інженерно-технічної експертизи від 17 листопада 2014 року № 2396/2397/2398/2399, поділ садового будинку та земельної ділянки площею 0,0586 га, що знаходяться у м. Львів (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Автобусник») технічно неможливий, тому було визнано за кожною із сторін 1/2 частини зазначеного майна. Безпідставними є вимоги ОСОБА_1 про припинення права на частку у спірному майні колишньої дружини та виділення йому на праві власності такого, оскільки в порушення вимог статті 71 СК України ОСОБА_1 не було внесено коштів на депозит суду як грошову компенсацію замість частки ОСОБА_2 та відсутня її згода на отримання такої компенсації.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 липня 2005 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база» (далі - ТОВ «Львівська гарнізонна база») та ОСОБА_1 , останній придбав у ТОВ «Львівська гарнізонна база» 15/100 частини приміщення магазину на вул АДРЕСА_3 . Кошти на придбання спірного приміщення 14 липня 2005 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 , у зв`язку з цим зазначене майно не може бути спільною власністю подружжя.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням вимог частини першої статті 70 СК України та частини другої статті 372 ЦК України, відповідно до яких у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано встановив відсутність спільної участі подружжя коштами або працею в набутті 15/100 частини приміщень магазину на АДРЕСА_3 , а також те, що спірні приміщення було передано Приватному підприємству «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» для повторної організації та проведення торгів на виконання зобов`язання за договором позики.

Короткий зміст доводів касаційної скарги та її вимог

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи судові рішення, не врахували, що право власності ОСОБА_3 на 15/100 частини нежитлових приміщень площею 97,0 кв. м на АДРЕСА_3 припинено, спірні нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки були придбані ними під час перебування у шлюбі, тому спірне майно належить подружжю у рівних частках. При розгляді цієї цивільної справи суди попередніх інстанцій не дослідили інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 квітня 2015 року, відповідно до якої станом на 16 квітня 2015 року власником спірних нежитлових приміщень є ОСОБА_1 , а підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 14 липня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С. О.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій неправомірно на підставі статті 65 СК України визнали отриману ОСОБА_1 позику його особистим боргом, не урахувавши, що ОСОБА_2 давала згоду на укладання договору позики.

Таким чином, поза увагою суду залишилася та обставина, що позика надавалася одному з подружжя для придбання спірних нежитлових приміщень в інтересах сім`ї, отже, спірне приміщення є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому відповідно до статей 69, 70 СК України вона підлягає поділу між подружжям у рівних частинах.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не надходили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року і витребувано із Шевченківського районного суду м. Львова цивільну справу № 466/3239/14-ц.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року цивільну справу № 466/3239/14-ц передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання спільним майна та поділ майна подружжя призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Під час розгляду справи суди попередніх інстанцій установили такі факти та обставини.

У період з 06 вересня 2003 року до 22 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали майно, зокрема, земельну ділянку для ведення садівництва АДРЕСА_4 , площею 0,0578 га, кадастровий номер :10:004:0133, що знаходиться у м. Львові (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер», що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 28 квітня 2004 року між відповідачем та ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р. та зареєстрованим у реєстрі за № 3232, та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 травня 2014 pоку, індексний номер 22339642, виданого державним реєстратором реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Мошорею В. В.; земельну ділянку площею 0,0578 га, яка розташована на території Львівської міської ради (урочище Клепарів, кооперативне садівниче товариство «Пенсіонер»), відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р. та зареєстрованого у реєстрі за № 8223; садовий будинок загальною площею 11,8 кв. м та земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0586 га, кадастровий номер :10:004:0134, що розташована у АДРЕСА_1), згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 02 квітня 2004 року між відповідачем та ОСОБА_7 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р. та зареєстрованим у реєстрі за № 2398, та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та їх обтяжень від 29 травня 2014 року, індексний номер 22346072, виданого державним реєстратором реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Мошорею В. В.

14 липня 2005 року між ТОВ «Львівська гарнізонна база» в особі директора ОСОБА_4 та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив 15/100 частини магазину площею 97 кв. м на АДРЕСА_3 , за 61 000 грн.

Також 14 липня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 позичила ОСОБА_1 288 135 грн, що в еквівалентні 57 000 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2012 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 422 407 грн 10 коп.

На виконанні державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебував виконавчий напис № 2849, виданий 01 вересня 2005 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М. В., про стягнення із суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 288 135 грн за договором позики, під час якого було накладено арешт на нерухоме майно, зокрема, 15/100 частини нежитлових приміщень на АДРЕСА_3 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 23 січня 2014 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сомрай» до Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» в особі Львівської філії Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ОСОБА_3 , третя особа - Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, про визнання протоколу прилюдних торгів, договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах, та свідоцтва про придбання нерухомого майна на прилюдних торгах недійсними, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано недійсним протокол від 19 лютого 2013 року № 03/670/12/а-1/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме 15/100 частини нежитлових приміщень, загальною площею 643,6 кв. м, на АДРЕСА_3 .

Скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер: 381, видане 15 березня 2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І. В.

Повернуто нерухоме майно, а саме 15/100 частини нежитлових приміщень загальною площею 643,6 кв. м, на АДРЕСА_3 , Приватному підприємству «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» для повторної організації та проведення торгів.

У іншій частині вимог відмовлено.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначений правовий висновок узгоджується із постановами Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку в частині задоволених позовних вимог за первісним та зустрічним позовами.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власностіна нежитлове приміщення площею 49,4 кв. м (позначене на технічному плані індексом 9/49.4), а за ОСОБА_1 - на нежитлове приміщення, площею 47,6 кв. м (позначене на технічному плані індексами 10/29.8; 11/14.2; 12/1.9; 13/1.7) на АДРЕСА_1 із здійсненням неюкомпенсації на користь ОСОБА_1 у розмірі 15 152 грн 04 коп, колегія судів зазначає таке.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також боргиподружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження

№ 6-539цс16).

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 подала заяву-згоду на отримання ОСОБА_1 коштів у позику.

Також встановлено, що кошти за договором позики фактично не передавались, а таким чином, був проведений розрахунок за договором купівлі-продажу спірного нерухомого майна.

Зазначені обставини не заперечуються ОСОБА_2 у касаційній скарзі, в якій вона просить звернути увагу колегії суддів на наявність позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним. Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 указував на удаваність та фіктивність договору позики.

Крім того, наявний у матеріалах справи договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 14 липня 2005 року не містить застереження про те, що ОСОБА_2 надала згоду на купівлю цього об`єкта за спільні кошти подружжя.

Таким чином, враховуючи безгрошовий характер позики, колегія суддів зазначає, що у цьому випадку наявність згоди другого з подружжя на укладення договору позики сама по собі не вказує на те, що він укладений в інтересах сім`ї.

Також ОСОБА_2 не доведено, що майно, одержане ОСОБА_1 як суб`єктом підприємницької діяльності за договором купівлі-продажу від 14 липня 2005 року, використане в інтересах сім`ї.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо неврахування судами попередніх інстанцій інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 квітня 2015 року, в якій зазначено, що станом на 16 квітня 2015 року власником 15/100 частини нежитлових приміщень площею 97,0 кв. м на АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 , оскільки спірне нежитлове приміщення було придбане ОСОБА_1 унаслідок укладення договору позики, зобов`язання за яким він належним чином не виконав, у зв`язку з чим у порядку виконання зобов`язання державною виконавчою службою на спірні нежитлові приміщення накладено арешт і передано їх на реалізацію з прилюдних торгів.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на виконання вимог статей 303, 307 ЦПК України 2004 року, дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, залишив без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк