ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/4702/18

провадження № 22-ц/4809/397/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 листопада 2018 року у складі судді Варакіної Н.Б. і

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та просив:

-визнати недійсним договір про фінансовий лізинг від 15.07.2014 № 00010141, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_4;

-стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» (ідентифікаційний код 35571472) грошові кошти сплачені за договором від 15.07.2014 № 00010141 в сумі 234326,41 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 15.07.2014 позивач уклав з ТОВ «Порше Лізинг Україна» договір фінансового лізингу № 00010141, згідно з вимогами якого своєчасно та в повному обсязі сплачував лізингові платежі за об'єкт лізингу - автомобіль VW Jetta 1.4 TSI 2014 року шасі НОМЕР_2.

Автомобіль 10.08.2016 було повернуто на адресу ТОВ «Порше Лізинг Україна» нібито за невиплачені лізингові платежі в період з 16.09.2015 по 16.10.2015 у розмірі 11304,48 грн.

Звернувшись 12.07.2018 до відповідача з письмовим зверненням про надання інформації про нарахування та сплату лізингових платежів по договору №00010141 від 15.07.2014 за період з 15.07.2014 по 11.07.2018 по кожному проведеному нарахуванню та сплаті із зазначенням дат та сум, проте відповіді не отримав. На виконання умов договору сплатив 234 326,41 грн.

Позивач вважає, що п. 6.3 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу про те, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь Порше Лізинг Україна, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання Порше Лізинг Україна суми, очікуваної станом на дату виконання контракту відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США (як обумовлено сторонами в Контракті) за безготівковими операціями, встановленого українським комерційним банком (ПАТ «КІБ КредіАгріколь» або іншим банком), є такою що вводить в оману позивача, оскільки у такий спосіб позбавляє його можливості знати, через комерційну таємницю, про обмінний курс безготівкових операцій» комерційного банку ПАТ «КІБ КредіАгріколь».

Крім того, вважає, що його введено в оману не зазначенням обставин за яких мало відбуватися визначення грошового еквіваленту ціни автомобіля відповідно до п.6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу у договорі та в додатках до нього взагалі.

На сайті ПАТ «КІБ КредіАгріколь» відсутня будь-яка інформація про обмінний курс безготівкових операцій.

Зазначеним порушено положення ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким продавця зобов'язано не включати у договори із споживачами умов, які є несправедливими, зокрема, про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Натомість, як договір №00010141 про фінансовий лізинг від 15.07.2014 так і Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу містять безліч протизаконних норм, що забороняють відповідачу повертати позивачу платежі, сплачені на викуп автомобіля, в тому числі:

- згідно п. 2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Першочерговий платіж у будь-якому разі не підлягає поверненню лізингоодержувачу»;

- згідно п. 2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Авансовий платіж за будь-яких умов поверненню не підлягає та на нього не нараховуються будь-які проценти, якщо тільки контрактом не передбачено інше»;

- згідно п. 6.11 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Платежі, здійснені лізингоодержувачем, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, в тому числі у випадку дострокового строку лізингу/розірвання Контракту»;

- згідно п. 6.17 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Будь-які сплачені лізингоодержувачем Платежі за Контрактом поверненню лізингоодержувачу не підлягають»;

- згідно п. 6.17 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Порше Лізинг Україна має право на власний розсуд повернути частину будь-якого сплаченого лізингоодержувачем Порше Лізинг Україна Платежу, або весь платіж».

Також, вказавши в графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) та в підпункті 6.1 пункту 6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу про таку складову лізингових платежів як комісії, відповідач ввів його в оману, оскільки не визначив з чого вони складаються, у якому розмірі та за яких умов повинні сплачуватися, який розмір процентів та який розмір комісії закладено у цьому графіку, тощо.

Однією з підстав визнання договору недійсним вважає те, що позивачу не було відомо про відсутність ліцензії на здійснення фінансових послуг у відповідача, оскільки в оспорюваному договорі фінансового лізингу зазначено, що відповідач діє згідно з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», а також іншими чинними положеннями українського законодавства.

Відповідач приховав факт відсутності ліцензії на здійснення фінансових послуг на момент укладення зазначеного договору.

Позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, оскільки в момент підписання договору вважав, що відповідач діє сумлінно.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про фінансовий лізинг від 15.07.2014 №00010141, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_4.

Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» (, просп. П.Тичини, 1В, м. Київ) на користь ОСОБА_4 ( ІН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) грошові кошти сплачені за договором від 15.07.2014 року №00010141 в розмірі 234 326,41 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму.

Відповідач проігнорував вимоги п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як на момент укладення договору так і пізніше позивач не володів інформацією щодо наявності у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг, а тому строк звернення до суду позивачем не пропущений.

В апеляційній скарзі ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права.

Висновки суду першої інстанції не мають жодного стосунку до правовідносин, які виникли між сторонами за договором про фінансовий лізинг.

Правове регулювання договору про фінансовий лізинг здійснюється Цивільним кодексом України в частині, що не суперечить Закону України «Про фінансовий лізинг», та з урахуванням особливостей встановлених цим Законом і положення чинного законодавства про кредит жодним чином не застосовується до правовідносин, які виникли за договором про фінансовий лізинг.

Чинне законодавство жодним чином не визначає лізинг, як специфічну форму майнового, тобто товарного кредиту, про що помилково зазначає суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

На підставі укладеного між сторонами договору не виникло жодних правовідносин, які можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку, про що помилково зазначає суд першої інстанції.

Судом першої інстанції помилково застосовано до правовідносин за договором про фінансовий лізинг вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

При укладенні договору відповідач не вводив позивача в оману, оскільки позивач в результаті вільного волевиявлення звернувся до відповідача для укладення договору, сторонами було погоджено всі його істотні умови, в тому числі і порядок розрахунку та сплати щомісячного лізингового платежу, в результаті чого було підписано оскаржуваний договір.

Позивачем не надано доказів, що інформація про обмінний курс за безготівковими операціями банку ПАТ «Креді Агріколь Банк» є комерційною таємницею.

Суд застосував до спірних правовідносин ч.1 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та без жодного доказу встановив факт використання відповідачем нечесної підприємницької практики.

Відповідач мав право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідача було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується Довідкою ФЛ №387 від 24.07.2008 про взяття на облік юридичної особи.

Разом з тим, пр. ухваленні рішення судом першої інстанції помилково застосовано положення п.4 ч.1 ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Встановивши факт, що договір про фінансовий лізинг нотаріально посвідчено не було, незважаючи на вимоги ст.220 ЦК України суд помилково застосував положення ч.2 ст.215 ЦК України та визнав договір недійсним.

Суд дійшов помилкового висновку, що на момент укладення договору так і пізніше позивач не володів інформацією щодо наявності ліцензії на здійснення фінансових послуг, а тому строк звернення до суду позивачем не пропущений.

Суд не застосував вимоги ст.ст.133,134 ЦПК України та не стягнув витрати відповідач на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» адвокат Андрейків О.В. підтримав доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_4 адвокат Ципа С.І. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_4 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» 15.07.2014 укладений договір про фінансовий лізінг № 00010141.

Об'єктом лізингу є автомобіль VWJetta 1.4 ТSI 2014 року, шасі НОМЕР_2 вартістю 20559 доларів США, що є еквівалентом 242596,20 грн.

На підставі виконавчого напису нотаріуса № 645 від 05.07.2016 автомобіль VWJetta 1.4 ТSI 2014 року,10.08.2016 повернутий ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд прийшов до обґрунтованого висновку, що умови договору суперечать вимогам закону й підлягають визнанню недійсними, оскільки відповідно до п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд (п.п.12.6 Загальних комерційних умов), якщо споживачеві таке право не надається.

Відносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавця зобов'язано не включати у договори із споживачами умов, які є несправедливими.

Як зазначено у п.п.3,4 ч. 3 цієї норми Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про:

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.3);

- надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.5.6.);

- надання можливості продавцю збільшувати або зменшувати лізингові платежі або інші платежі в односторонньому порядку (п.6.13.).

Разом з тим, як договором так і Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу не передбачено повернення платежів, сплачених на викуп автомобіля.

За умовами договору та Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (п.6.12), дострокове розірвання договору за ініціативою споживача розглядається виключно у ракурсі «дострокового викупу», який дозволяється відповідачем лише після виконання низки платежів та умов.

Відповідно до п.9 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця, вважається договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями.

Позивач уклав спірний договір в м. Кіровограді, де у якості продавця та постачальника зазначено ТОВ «Атлантик», а відтак він є договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями.

Положеннями ч.3 ст.12 цього Закону визначено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом 14 днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельним або офісним приміщенням чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

Але, згідно розділу 12 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, цей договір може бути розірваний Лізінгоотримувачем лише за згодою лізингодавця ТОВ «Порше Лізинг Україна» та не раніше ніж через 12 місяців із дати початку строку лізингу.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що і ці умови договору суперечать вимогам закону й підлягають визнанню недійсними, адже відповідно до п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд (п.п. 12.6 Загальних комерційних умов), якщо споживачеві таке право не надається.

Оспорюваним договором покупця - споживача фінансових послуг фактично позбавлено права дострокового розірвання Договору навіть у випадку порушення його права шляхом виставлення необґрунтованого рахунку, оскільки у випадку не оплати одного платежу навіть частково протягом 30-ти днів лізингодавець може розірвати договір і витребувати об'єкт лізингу (п.п. 8.3.2., 12.6 Загальних комерційних умов).

Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу.

Вартість предмета лізингу вказана в прийому-передачі і складає 242596,20 грн, що на той момент відповідало 20559 доларів США, проте лізингові платежі та адміністративні платежі виражені виключно у доларовому еквіваленті, що не дає можливості споживачу адекватно оцінити необхідний щомісячний платіж у національній валюті і дає можливість відповідачу згідно п. 6.3 Договору лише за власним вибором визначати курс валюти станом на дату, коли підлягає оплаті кожен платіж.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідачем підтверджено відсутність ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Оскільки п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії, доводи апеляційної скарги, що відповідач мав право на надання послуг фінансового лізингу, що підтверджується довідкою ФЛ №387 від 24.07.2008 про взяття на облік юридичної особи є безпідставними.

Помилковими є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково застосував положення ч.2 ст.215 ЦК України та визнав договір про фінансовий лізинг недійсним.

Так, суд визнав зазначений договір недійсним не з підстав його нікчемності, а з тих підстав, що він суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Цивільного кодексу України.

Відповідач просив застосувати позовну давність посилаючись на ч.3 ст.261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня коли почалося його виконання.

З такими доводами відповідача погодитися неможна з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд першої інстанції відмовляючи відповідачу в застосуванні позовної давності виходив з того, що позивач як на момент укладення договору так і пізніше не володів інформацією щодо наявності (відсутності) у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг, а тому строк звернення до суду позивачем не пропущений.

Суд погоджується з такими доводами суду першої інстанції.

При цьому суд враховує, що позивачу як споживачу об'єктивно бракувало знань для оцінки договору і про несправедливі умови договору та відповідно про порушення своїх прав, позивач дізнався коли відповідач за виконавчим написом нотаріуса №645 від 05.07.2016 відібрав автомобіль.

Позивач як споживач послуг потребує особливого захисту, як більш слабкий суб'єкт економічних відносин.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, тобто з 15.07.2014, є безпідставними, оскільки позивач не звертався до суду з вимогами про застосування наслідків нікчемного договору.

Оскільки суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача тому суд відповідно до приписів ст.141 ЦПК України здійснив розподіл судових витрат і підстав для стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу надану йому адвокатом Андрейківим О.В. немає.

Тому доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не застосував вимоги ст.ст.133,134 ЦПК України є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

За таких обставин суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01.04.2019.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді А.М.Головань

О.Л.Карпенко