У Х В А Л А

02.07.2019 Справа №607/15490/19

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Ромазан В.В., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішенням Верховної Ради України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд в порядку цивільного судочинства із позовом до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішенням Верховної Ради України, у якому просить винести рішення, яким стягнути із Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 1 517 901, 74 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України незаконних рішень, визнаних неконституційними рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Коснтитуції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №622/2008 від 07 липня 2008 року, його призначено строком на п`ять років на посаду судді Бережанського районного суду Тернопільської області. Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» №249-VІІ від 16 травня 2013 року, він обраний на посаду судді безстроково, та відповідально до наказу голови Бережанського районного суду Тернопільської області №9-К від 31 травня 2013 року приступив до виконання обов`язків з 31 травня 2013 року. Згідно із частиною третьою статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно. Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 року із ч.3 ст.129 Закону №2453 виключено абзац п`ятий, тобто те, що з 01 січня 2014 року виплата судівської винагороди мала здійснюватись, виходячи із посадового окладу в розмірі 12 мінімальних заробітних плат. Згідно із Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», від 28 грудня 2014 року №76- VІІІ, з частини третьої статті 129 Закону №2453 виключено положення, яке з 01 січня 2015 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду у розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Тобто оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Посадовий оклад судді місцевого суду встановлено у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених законом. Посадовий оклад судді місцевого суду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат було закріплено і в частині третій статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», викладеному у новій редакції Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192- VІІІ. 30 вересня 2016 року набрав чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ. Пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 регулюються питання оплати суддів, де вказано, що до «проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Внаслідок дії наведених норм Закону №2453, Закону №76, Закону №192 та Закону №1402 з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2016 року виплата суддівської винагороди позивачу здійснювалась, виходячи із посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. З 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року виплату суддівської винагороди позивачу здійснювали, виходячи з посадового окладу в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. 04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення КС України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453- VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192- VІІІ. Так, Конституційний Суд України вказав, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 0 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат». Законом №1402 виділено окрему категорію суддів «судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання». Законодавець, періодично зменшуючи розмір посадового окладу судді місцевого суду, визначеного частиною третьою статті 129 Закону №2453, та запроваджуючи правове регулювання вказаного питання двома різними законами України, а саме Законом №2453 у редакції Закону №192 та Законом №1402, не врахував того, що судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, у тому числі з причин, що не залежать від них особисто, та отримують суддівську винагороду за Законом 2453 в редакції Закону №192, не втратили гарантій своєї незалежності, передбачених Основним Законом України, оскільки не позбавленні статусу судді. До категорії суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання належить позивач, оскільки з часу набрання законної сили Законом №1402 і по цей час кваліфікаційне оцінювання щодо нього не завершене, внаслідок чого він уже більше двох років перебуває у юридично не визначеному становищі, в частині перебування на посаді судді згідно вказаним законом. В тому різі, якщо б Верховна Рада України не приймала визнаних такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 07 липня 2010 року №2453- VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, то суддівська винагорода виплачувалась позивачу, виходячи із посадового окладу, як це передбачено у первинній редакції зазначеного Закону. Вважає, що за період з 01 січня 2014 року по 30 листопада 2018 року, позивач мав право на одержання суддівської винагороди в розмірі 2 593 332,15 грн., 102 636 грн. допомоги на оздоровлення, натомість ним було одержано за вказаний період 1 178 066, 41 грн. суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення. Таким чином, внаслідок прийняття Верховною радою України незаконних, які визнані такими, що не відповідають Основному Закону України рішень (нормативно-правових актів), позивача позбавили майна, на отримання якого він мав право розраховувати, а тому вважає, що позивачу спричинено шкоду у розмірі 1 517 901,74 грн., яку він просить стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

Розглянувши матеріали позову, суд вважає, що у відкритті провадження у даній справі слід відмовити, виходячи із наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За змістом пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У даній справі, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 15 лютого 2015 року №192- ОСОБА_2 .

У преамбулі зазначеного Закону встановлено, що він визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною 2 статті 1 зазначеного Закону передбачено, що судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Відповідно до статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453- VI від 07 липня 2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року, суддівська винагородарегулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України"та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частину 3 зазначеної статті, яка встановлювала розмір посадового окладу суддям місцевого суду, рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» визнано таким, що не відповідає Конституції України.

У даній справі, ОСОБА_1 у поданій позовній заяві просить винести рішення, яким стягнути з державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 1 517 901,74 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України незаконних рішень, яким було обмежено право на отримання ним суддівської винагороди та які були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України у справі №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року.

Отже, предметом спору є відшкодування шкоди у вигляді неотриманої частини позивачем судівської винагороди (посадового окладу, а також передбачених доплат, допомоги на оздоровлення), які мали бути нараховані позивачу з 01 січня 2014 року по 30 листопада 2018 року, під час перебування його на посаді судді, тобто перебуваючи на публічній службі.

Таким чином, суд вважає, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається виплата йому суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц, а також у постанові від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішенням Верховної Ради України, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішенням Верховної Ради України, слід відмовити, з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду із вказаними позовними вимогами у порядку адміністративного судочинства

Керуючись ст. ст. 186, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішенням Верховної Ради України відмовити.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду із вказаними позовними вимогами у порядку адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан