ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4455/19 Справа № 206/5238/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком) АДРЕСА_1 із примусовим зняттям його з реєстраційного обліку за цією адресою. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровано четверо осіб, зокрема відповідач її колишній чоловік, із яким у шлюбі не перебуває з грудня 2016 року. З моменту розірвання шлюбу відповідач в належному їй будинку не проживає, комунальних платежів та інших витрат, пов`язаних із утриманням будинку не сплачує. Отже, наявність реєстрації відповідача в належному їй будинку порушує її права, оскільки позбавляє її можливості продати будинок. Відповідач добровільно з реєстраційного обліку після розірвання шлюбу не знявся, в будинку не мешкає більше року, тому вважає, що він втратив право користування ним.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом, при дослідженні матеріалів справи встановлено, що позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 24 січня 2017 року (а.с.3).

Відповідно до домової книги в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.21-23).

Відповідач колишній чоловік позивача, з яким шлюб розірвано на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року (а.с.12).

Так судом установлено, що сторони в 2014 році перебуваючи в шлюбі придбали домоволодіння АДРЕСА_1 , тоді ж у встановленому законом порядку відповідач вселився туди, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР у припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76,77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, належних, допустимих і достовірних доказів в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про не проживання відповідача у спірному домоволодінні без поважних причин понад один рік, позивач не надала, в той час як відповідно до положень ст.81 ЦПК України саме сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, в суді апеляційної інстанції позивач особисто підтвердила, що нею дійсно були замінені замки на дверях та чітко зазначила, що вона не бажає надавати можливість відповідачу проживати у її квартирі, у зв`язку з чим викликала особисто правоохоронні органи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що наявна в матеріалах справи копія акту обстеження домогосподарства від 28 листопада 2018 року та лист за підписами сусідів про не проживання відповідача, окрім відомостей того, що відповідач не мешкає за адресою спірного домоволодіння більше одного року, не містить ніякої інформації щодо поважності чи неповажності причин його не проживання (а.с.19,20).

Крім того, у вищезазначених письмових доказах викладені суперечливі факти, а саме в акті зазначено, що відповідач не мешкає за адресою реєстрації з 2016 року, а в листі з червня 2017 року.

До того ж, акт обстеження спірного домоволодіння проводився лише один раз, а не в різний час протягом одного року, як того вимагає ст. 405 ЦК України.

Належних доказів, які б підтверджували не проживання відповідача в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин та втрату інтересу до права користування цим житлом, матеріали справи не містять.

Позивач звернулась до суду з позовними вимогами про визнання особи такою, що втрати право користування житловим приміщенням 18 вересня 2018 року. Правове обґрунтування позовних вимог визначене ч.2 ст. 405 ЦК України, а саме особа втрачає право користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, у матеріалах справи міститься виписка № 4009 з медичної карти стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення, в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_2 знаходився з 26.02.2018 року по 09.03.2018 року на стаціонарному лікуванні. Крім того, 06.03.2018 року була проведена операція.

Також свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила що її брат - відповідач у справі у 2014 році, перебуваючи у шлюбі продали належну їм квартиру та придбали спірний будинок. У 2016 році сторони розлучились та позивачка стала проживати у Харківській області, а її брат після розлучення залишився проживати у спірному будинку. У 2018 році у брата виявили онкологічне захворювання. З березня по травень 2018 року відповідач перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні на Космічній. Після операції він потребував стороннього догляду та все літо прожив у неї. Потім брату стало краще та він повернувся проживати до спірного будинку. Брат у будинку мешкає постійно, ніколи його не полишав, іншого житла не має. В спірному будинку вона буває раз на місяць.

Крім того, відповідач зазначав, що перестав проживати за спірною адресою з грудня 2018 року, оскільки позивач змінила замки та не допускає його до житлового приміщення. Інтересу до даного приміщення він не втратив, іншого жила не має, а на теперішній час змушений тимчасово проживати у племінниці.

Позивач не заперечувала факт зміни замків у квартирі та категорично заперечувала проти проживання відповідача у спірному житловому приміщенні.

Колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що позивачем не доведено, що відповідач понад рік, що передував зверненню її до суду, без поважних причин не користувався спірним житловим приміщенням.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко