АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/951/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 308030000 Марцішевська О.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суду Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

з участю секретаря Попової М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2019 року ухваленого у складі судді Марцішевської О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстрації за місцем проживання та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстрації за місцем проживання.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право власності в порядку спадкування за законом, засвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., який зареєстровано 31 серпня 2018 року в реєстрі № 1-8071 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки з місця проживання та про склад сім`ї № 1120 від 04 вересня 2018 року, виданої головою комітету самоорганізації населення «Благовісний» ОСОБА_3 , у вказаній частині будинку зареєстрований, але фактично не проживає в період з 20 грудня 2017 року по даний час відповідач ОСОБА_2 , 1956 р.н. Факт не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується актом опитування сусідів № 1119 від 04 вересня 2018 року, завіреного підписами керівництва комітету самоорганізації населення мікрорайону «Благовісний».

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтями 383, 386,391 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або за вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідач не є членом його сім`ї, в будинку не проживає, між ними не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди). На його прохання добровільно знятись з реєстрації відповідач не реагує, а тому просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: ? частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

24 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про вселення в жиле приміщення, в обгрунтування якої вказував, що з листопада 1999 року по 20 червня 2016 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, спадкоємцями за законом після смерті якої є її син ОСОБА_1 та він, як чоловік померлої.

Під час спільного проживання з померлою 08 травня 2015 року за спільні кошти ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу 47/100 частини будинку та земельну ділянку площею 0,0244 га, кадастровий номер НОМЕР_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , право власності було оформлено на ОСОБА_4

Протягом всього часу спільного проживання будинок по АДРЕСА_1 був добудований та приведений у більш придатний для проживання стан. ОСОБА_2 вселився у вказаний будинок зі згоди ОСОБА_4 та постійно в ньому проживав, однак після смерті останньої її син ОСОБА_1 не погоджується з його фактом проживання у вказаному будинку та перешкоджає його вселенню.

В подальшому, ОСОБА_1 став власником домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2018 року, яке видане після смерті ОСОБА_4 На даний час ОСОБА_1 постійного місця проживання не має та у зв`язку із відмовою у його вселенні проживає тимчасово у своїх друзів.

ОСОБА_2 просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення його до даного житлового будинку та передачі дублікату ключа від нього; а також просив стягнути судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування 47/100 частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення та передачі дублікату ключа від житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішення мотивовано тим, що право користування спірним будинком у ОСОБА_2 припинилось внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , зі згоди якої відповідач був вселений, тому позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_1 не є за законом зобов`язаний забезпечувати житлом відповідача, однак відповідач відмовляється знятись з реєстрації, чим створює позивачу перешкоди у користуванні спірним житлом шляхом обмеження у користуванні власністю без законних підстав. В іншій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення оскільки захисту підлягають порушені, оспорені або не визнані права позивача, в зв`язку з чим захист прав не може здійснюватись на майбутнє.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком не підлягає до задоволення, оскільки відсутність у останнього суб`єктивного права, на захист якого у січні 2019 року поданий зустрічний позов, не породжує для останнього і права на захист.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невірне встановлення обстави, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, просив його скасувати та постановити у зазначеній справі нове судове рішення, яким повністю задовольнити його зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення та в свою чергу відмовити в задоволенні первинних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстрації за місцем проживання.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу послався на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення суду були порушені та проігноровані норми матеріального права, а саме положення частини 1 статті 156 ЖК України про те, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням та частини 4 вказаної статті, яка передбачає збереження такого права користування житлом і для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку. А відповідно до положень статті 157 ЖК України, членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу.

Також вказує, що судом першої інстанції йому було безпідставно відмовлено у зупиненні провадження у справі. При цьому вказує, що суд залишив поза увагою, що між даною справою та справою за його позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на ? частину спадкового майна , виключення майна із складу спадщини, яка в даний час перебуває на розгляді у Верховному Суді, існує тісний матеріально-правовий зв`язок, адже факти встановлені у справі № 712/14547/16 будуть мати преюдиційне значення для даної справи.

Просив скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове, яким повністю задовольнити його зустрічний позов та відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 до нього про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 364 ЦПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Доповнення до апеляційної скарги на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2019 року адвокатом ОСОБА_2 Манзар Т. В. подані поза межами строку на апеляційне оскарження.

25 червня 2019 року представник ОСОБА_1 надіслав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач не є членом сім?ї позивача, а матеріали справи містять докази, що відповідач сам добровільно виселився з будинку. Складені акти засвідчують факт відсутності проживання відповідача в будинку тривалий період. Просив також не приєднувати до матеріалів справи доповнення до апеляційної скарги, оскільки вони подані після закінчення строку на апеляційне оскарження даного рішення.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право власності в порядку спадкування за законом, засвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., яке зареєстровано 31 серпня 2018 року в реєстрі № 1-8071 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки з місця проживання та про склад сім`ї № 1120 від 04 вересня 2018 року, виданої головою комітету самоорганізації населення «Благовісний» ОСОБА_3 , у вказаній частині будинку зареєстрований, але фактично не проживає в період з 20 грудня 2017 року по даний час відповідач ОСОБА_2

Факт не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується актом опитування сусідів № 1119 від 04 вересня 2018 року, завіреного підписами керівництва комітету самоорганізації населення мікрорайону «Благовісний»

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Соснівського районного суду від 06 червня 2018 року, залишеним без зміни постановою апеляційного суду Черкаської області від 21 серпня 2018 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності, виключення майна зі складу спадщини.

Судовими рішеннями встановлено недоведеність факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема що у ОСОБА_2 з померлою були саме сімейні відносини і що він надавав кошти на придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлені вказаними рішеннями суду факти не підлягають доведенню згідно частини 4 статті 82 ЦПК України якою в свою чергу констатовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , набув права власності на ? частину будинку за адресою АДРЕСА_1 де відповідно до згоди попереднього власника був зареєстрований та проживав відповідач ОСОБА_2 .

Поняття права власності регламентовано статті 316 ЦК України. Відповідно до положень вказаної статті правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном - частина 1 статті 317 ЦК України.

Згідно до частин 1, 2 та 3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 41 Конституції України та статті 321 ЦК України визначено, зокрема, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

За частиною 1 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В свою чергу відповідно до з частини 1 статті 1237 ЦК України заповідач має право зробити у заповіті заповідальний відказ.

Передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Відповідно до Житлового кодексу Української РСР та позиції Верховного суду України (постанови: № 6-158цс14 від 05.11.2014 року; №6-2931цс16 від 15.05.2017 року; № 6-709цс16 від 16.11.2016 року) члени сім`ї колишнього власника майна не користуються тими ж правами і не мають права проживати у володінні нового власника без його дозволу.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Суд вважає, що право відповідача, який не є власником спірного житлового будинку, на користування ним було похідним від прав колишнього власника цього житлового будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право відповідача на користування житлом.

Згідно з частини 1 статті 1237 ЦК України заповідач має право зробити у заповіті заповідальний відказ.

Відповідно до частини 2 статті 1238 ЦК України на спадкоємця, до якого переходить житловий будинок, квартира або інше рухоме або нерухоме майно, заповідач має право покласти обов`язок надати іншій особі право користування ними. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном зберігає чинність у разі наступної зміни їх власника.

Таким чином суд попередньої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки згода на вселення відповідача до спірного будинку була надана власником будинку на той час ОСОБА_4 , яка не була за законом чи договором зобов`язаною забезпечувати житлом ОСОБА_2 . Тому така згода не була обов`язком ОСОБА_4 за її життя, а відтак і не перейшла у спадок, також останньою не залишено заповідального відказу про покладання на позивача обов`язку надати відповідачу право проживати в успадкованому будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відсутні правові підстави для висновку, що після смерті матері до позивача в порядку спадкування перейшов обов`язок надати право користування відповідачу спірним будинком. Однак відповідач відмовляється в добровільному порядку знятися з реєстрації у вказаному житловому будинку, чим в свою чергу створює позивачу перешкоди у користуванні належною йому власністю.

За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Водночас відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 не володів правом за захистом якого звертався до суду із вказаним позовом.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання викладені в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції були порушені та проігноровані норми матеріального права, а саме положення частини 1 статті 156 ЖК України про те, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням та частини 4 вказаної статті, яка передбачає збереження такого права користування житлом і для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку та положення статті 157 ЖК України, згідно якої членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу, колегія суддів не може прийняти до уваги оскільки ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 і ніколи ним не був.

Твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції йому було безпідставно відмовлено у зупиненні провадження у справі та що суд залишив поза увагою, що між даною справою та справою за його позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2частину спадкового майна , виключення майна із складу спадщини, яка в даний час перебуває на розгляді у Верховному Суді, існує тісний матеріально-правовий зв`язок, адже факти встановлені у справі № 712/14547/16 будуть мати преюдиційне значення для даної справи, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки таке клопотання було заявлено при поданні апеляційної скарги, за результатами розгляду якого колегією постановлена ухвала.

З приводу порушення та ігнорування судом першої інстанції норм матеріального права викладених в доповненні до апеляційної скарги, то відповідно до положень статті 364 ЦПК України вони не підлягають врахуванню оскільки були подані після закінчення строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, а доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстрації за місцем проживання та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.

Судді: Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова

Ю.В. Сіренко

Повний текст постанови складений 05 липня 2019 року .