ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4160/19 Справа № 214/5908/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Хомініч С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/5908/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 ,

відповідач: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бурлаченко Сергій Юрійович на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 січня 2019 року, яке ухвалене суддею Хомініч С.В. об 11 годині 35 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 січня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 , звернулись до суду з позовом, уточнивши його 30.05.2017 року, до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, внаслідок залиття належної їм квартири в розмірі 23656,00 грн., моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. та стягнення витрат за юридичні послуги в розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначили, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що знаходиться поверхом вище, над їхньою квартирою. 12.12.2014 року був складений акт про затоплення їхньої квартири, оскільки 12.12.2014 року раптово почала проступати вода зі стелі їхньої квартири, викликані позивачами майстр та сантехнік ТОВ «Житлосервіс -КР» перекрили постачання холодної води, проте відповідачем було самовільно відкрито водопостачання, в зв`язку з чим квартира позивачів знов була затоплена. З цього приводу до суду позивачі не звертались.

11.06.2015 року в квартирі позивачів, а саме у спальній кімнаті зникло світло, а наступного дня, 12.06.2015 року, світло зникло в іншій кімнаті, у залі. Зважаючи на те, що розводка електропроводки знаходиться у підлозі квартири, що знаходиться зверху, а саме квартири АДРЕСА_6 , її пошкодження відбулось внаслідок проведення ремонту у квартирі зверху, а саме підлога заливалася бетонною стяжкою, що і слугувало пошкодженню електропроводки у квартирі позивачів. На претензії відповідач не реагував.

20.07.2016 року, відповідач знову допустив затоплення квартири, працівниками ТОВ «Житлосервіс -КР» був складений акт про затоплення та у зв`язку із не проживанням у квартирі АДРЕСА_6 господаря , було також перекрито стояк холодного водопостачання. Відповідно до висновку з незалежної оцінки № 86 від 22.09.2016 року вартість відновлюваного ремонту, необхідного для усунення наслідків залиття квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , станом на дату оцінки складає 23656 грн.

Оскільки відповідач не погоджується, що затоплення сталося з її вини, позивачі просили суд стягнути з відповідача на їх користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 23656,00 грн.; понесені витрати за юридичні послуги, у розмірі 5000,00 грн.; моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бурлаченко О.Ю. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що судом не надано належну правову оцінку доказам, наданим в обґрунтування заявлених позовних вимог. Зокрема, вважає, що тягар доведення відсутності вини покладається саме на відповідача. Посилання суду першої інстанції на те, що акти не відповідають вимогам законодавства, не знімають з відповідача відповідальності, як власника квартири, оскільки шкода позивачам завдана з її вини, зазначений факт нею не спростовано. В судових засіданнях відповідач та її представник визнали факт затоплення квартири, проте посилаються на невідповідність актів встановленій формі. Висновок будівельно - технічного дослідження № 86 не спростований. Зважаючи на ситуацію, що склалась, позивачі вимушені були жити в квартирі у занедбаному стані, коштів на проведення ремонту в них немає, відповідач вимоги позивачів ігнорує тривалий час, що спричиняє позивачам незручності та моральні переживання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач ОСОБА_5 , будучи завчасно належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи ( а.с. 28), в судове засідання не з`явилась, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бурлаченка С.Ю., які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бурлаченко С.Ю., підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачів, суд першої інстанції виходив з того, що ними не доведено належними та допустимими доказами вину відповідача в залитті та причину залиття квартири.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідносини, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з частинами першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно роз`яснень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна одночасна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.

У частині третій статті 12 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно- правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково, в порушення зазначених норм матеріального права, вважав, що позивачами не надано належних доказів, які з достовірністю підтверджують факт залиття їхньої квартири саме з вини відповідача, тим самим безпідставно переклав обов`язок доказування вини на позивачів.

Спір між сторонами виник з приводу відшкодування завданої позивачам шкоди через залиття їхньої квартири мешканцем квартири, розташованої поверхом вище.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.11.2008 (а.с. 16), що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24138739 (а.с.17-18).

Відповідач ОСОБА_5 мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , що сторонами не оскаржується.

Згідно Акту від 12.12.2014 року, складеного майстром та сантехніком ТОВ «Житлосервіс-КР» встановлено, що відбулося затоплення АДРЕСА_9 , в якій наявні сліди затоплення. В АДРЕСА_2 була перекрита холодна вода. Причиною затоплення є лопнувша гайка на гнучкій шлангі в АДРЕСА_2 з бойлера. Зазначений акт підписаний мешканцем АДРЕСА_9 , мешканець АДРЕСА_2 від підпису відмовився (а.с. 24).

Згідно Акту від 16.06.2015 року зі змісту якого слідує, що в кв. АДРЕСА_6 проводиться ремонт з повною заміною труб, електропроводки, видаленням перегородок. Під час ремонтних робіт в кв. АДРЕСА_9 - 11.06.2015 року в спальні зникло світло, 12.06.2015 року зникло світло в кімнаті. Розводка електропроводки кв. АДРЕСА_9 був пошкоджений провід. В кв. АДРЕСА_2 поли залиті бетонною стяжкою. З туалету в отворі проходження труб сиплеться сміття щоденно (а.с. 25).

Відповідно до акту від 20.07.2016 року, складеного комісією ТОВ «Житлосервіс -КР», при обстеженні кв. № АДРЕСА_1 , встановлено, що відбулося затоплення кв. АДРЕСА_9 20.07.2016 року. Причина аварії невідома, так як в кв. АДРЕСА_2 мешканці не проживають. При закритті стояка холодної води протікання припинилося. Шпалери спальні, кухні, ванної кімнати, туалету, прихожої мокрі, частково відстали від стіни. Лінолеум в спальні, прихожій і кухні здувся (а.с. 26).

Згідно акту від 22.07.2016 року, складеного комісією ТОВ «Житлосервіс -КР», при обстеженні кв. АДРЕСА_1 , встановлено внаслідок затоплення квартири від 20.07.2016 року: в кв. АДРЕСА_9 шпалери в спальні навколо вікна відклеєні, площею 4 м.кв., видимих плям на шпалерах та стелі немає, в кухні на шпалерах під стелею наявні білі полоси довжиною приблизно 5 м, шпалери по стінам кухні відклеєні близько 15 м. кв. В прихожій шпалери відклеєні площею 6 м. кв., над дверима в кухню наявна жовта пляма. В туалеті по стінам і стелі відклеєні шпалери, площею близько 5 м.кв. Лінолеум в спальні, прихожій, кухні приблизно 30 м.кв. здувся, під лінолеумом вода. Світло у ванній кімнаті та туалеті відсутнє (а.с. 27).

Згідно висновку незалежної оцінки № 86 від 22.09.2016 року, вартість відновлюваного ремонту, необхідного для усунення наслідків залиття квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в цінах станом на дату оцінки складає 23656 грн. (а.с. 28-40).

Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що в актах обстеження відсутній висновок про те, що виявлені в них пошкодження внутрішнього оздоблення квартири сталися з вини відповідачки - ОСОБА_5 , крім того, акти складені з порушеннями Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 року № 76, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/1120, а також відмова відповідача від підпису в акті не засвідчена свідками, що дає підстави вважати їх неналежними та недопустимими доказами на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та завданою позивачам шкодою.

Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, про те, що акти є неналежними доказами наявності вини відповідачки у залитті квартири позивачів, оскільки вони відповідають основним критеріям їх форми, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», та в них містяться такі вихідні дані як: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття; подія, що трапилась; наслідки залиття. Крім того, висновок з незалежної оцінки № 86 від 22.09.2016 року відповідно до якого вартість відновлюваного ремонту, необхідного для усунення наслідків залиття квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в цінах станом на дату оцінки складає 23656 грн., відповідачем не спростований.

Тобто, надані позивачами акти за формою та змістом відповідають встановленій формі, не супераечить іншим доказам у справі, а наведені в них дані відповідачем не спростовані.

Також, суд першої інстанції не врахував, що самі по собі акти є одним із доказів, що підтверджують факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини не спростовані відповідачем, як і не спростовано належними та допустимими доказами її вини у залитті квартири позивачів, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Також, слід врахувати, що статтями 151, 177, 179 ЖК України та статтями 322, 323 ЦК України передбачений обов`язок громадян забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно - технічного та іншого обладнання, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами).

Зокрема, пунктом 7 Правил передбачено обов`язок власника квартири або користувача дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, санітарних норм і правил, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання, не допускати дій, які порушують умови проживання громадян.

Таким чином, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, належить власнику квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Оскільки факт залиття квартири сторони не заперечували, розмір завданої шкоди відповідач не оспорювала, а в матеріалах справи наявний тільки висновок про незалежну оцінку № 86 від 22.09.2016 року відновлювального ремонту, необхідного для усунення наслідків залиття квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , наданий позивачами, то колегія суддів виходить із встановленого в ньому розміру майнового збитку в сумі 23656 грн., вважає висновок належним, прийнятним та допустимим доказом, який у сукупності з іншими матеріалами справи доводить наявність факту затоплення, обсяг пошкодженого майна та вартість завданих позивачу матеріальних збитків. Колегія суддів приймає, зазначені вище докази, як належні та допустимі.

За таких обставин, колегія суддів, встановивши факт залиття квартири позивачів, розмір завданої шкоди майну позивачів та враховуючи, що відповідачка, як власник квартири на час виникнення спірних правовідносин не довела відсутність її вини у заподіянні шкоди, приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири у розмірі 23656,00 грн. в рівних частинах на користь кожного з позивачів, тобто по 5914,00 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

У п. 5 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачка повина відшкодувати позивачам моральну шкоду за негативні явища, які виникли у позивачів в зв`язку з пошкодженням їхньої квартири внаслідок залиття, понесенням збитків та порушенням нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з тривалим доведенням факту спричинення їм дійсної матеріальної шкоди та зусиллями, необхідними для відновлення попереднього стану.

При визначенні розміру моральної шкоди, колегії суддів, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та з врахуванням обставин, за яких цю шкоду зазнали позивачі, залишившись в період тривалого часу проживати у пошкодженій квартирі та відсутність зі сторони відповідача зусиль на зменшення страждань позивачів.

В зв`язку з вищевикладеним, з відповідачки - ОСОБА_5 на користь позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка діє від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 4 000, 00 тисяч грн., по 1 000,00 грн. на кожного з позивачів.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 було сплачено ФОП ОСОБА_8 5000,00 грн. за надання юридичних послуг згідно з договором від 20.09.2016 року, також позивачами надано договір від 20.09.2016 року про надання юридичних послуг, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Бурлаченка С.Ю. від 14 липня 2017 року, Ордер про надання правової допомоги від 11.12.2017 року серія ДП № 1924/010 (а.с.Т.1 41,42, Т.2 ст. 24,23).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

На підставі вищевикладеного, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 тисяч гривень 00 копійок в рівних частинах на користь кожного з позивачів.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п. п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 551 гривень 21 копійок та апеляційної скарги у розмірі 826 гривень 81 копійок ( а.с.Т.1 а.с.1, Т.2 а.с. 5).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бурлаченко Сергій Юрійович - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 січня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 23656 (двадцять три тисячі шістсот п`ятдесят шість) гривень 00 (нуль) копійок в рівних частинах на користь кожного із позивачів.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 , моральну шкоду у розмірі по 1 000 тисячі гривень 00 копійок на кожного з позивачів, а всього 4 000 тисячі гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 тисяч гривень 00 копійок в рівних частинах на користь кожного з позивачів.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 551 гривень 21 копійок та апеляційної скарги у розмірі 826 гривень 81 копійок.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: