КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач Ратнікова В.М.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №362/776/19

04 липня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Суханової Є.М.
- Левенця Б.Б.
при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шумило Наталії Миколаївни та відповідача Військової частини НОМЕР_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування рішення, -
в с т а н о в и в:

07 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про визнання протиправним і скасування рішення.

Позовні вимоги мотивував тим, що протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року № 92 є протиправним, оскільки воно прийнято на підставі наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20, який втратив чинність ще 06.10.2006 року. Зазначив, що у відповідності до діючого на момент прийняття оскаржуваного рішення наказу Міністра оборони України № 577 від 06.10.2006 року, датою зарахування його на квартирний облік повинно бути 07.10.1993 року.

Ураховуючи наведене, просив суд визнати протиправним та скасувати протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року № 92 в частині відмови у зміні дати зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 07 жовтня 1993 року та вважати датою зарахування його з членами його сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування рішення задоволено частково.

Скасовано протокольне рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 №92 від 27 грудня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 14 червня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 адвоката Шумило Наталії Миколаївни подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилалася на те, що суд скасував протокольне рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 №92, тоді як позивач просив визнати дане рішення протиправним та скасувати лише в частині відмови в зміні дати зарахування позивача на квартирний облік, так як оскаржуване рішення стосується не лише позивача, а й інших осіб. Таким чином, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та порушив права невизначеного кола осіб.

Крім того, скасувавши оскаржуване рішення житлової комісії, суд першої інстанції не визнав його протиправним. Встановивши факт порушення житлових прав ОСОБА_1 , суд не поновив ці права та не змінив дати зарахування позивача з членами родини на квартирний облік.

Вважає, що позивач не зобов`язаний звертатися до суду з позовом про скасування всіх протокольних рішень відповідача, якими позивач ставився неодноразово на квартирний облік, адже встановлено грубе порушення вимог діючого законодавства та порушено його право на черговість отримання житла.

Також, не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 19 червня 2019 року командир Військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення є незаконним. Зарахування позивача на квартирний облік в загальну чергу з 03 березня 1995 року є правомірним, оскільки на час дії наказу Міністра оборони України №20 від 03 лютого 1995 року, позивача, відповідно до послужного списку 09.11.1998 року було переведено для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 , де відповідно до рапорту від 22.02.1999 року та Витягу з протоколу №2 від 24.02.1999 року засідання комісії військової частини НОМЕР_1 його було зараховано в загальну чергу з 03 березня 1995 року. Зауважив, що правовідносини, які виникли до набрання чинності наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 року №577 належали до сфери правового регулювання наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року №20, який діяв в часі з 03.03.1995 року по 10.11.2006 року, та яким передбачалося взяття на квартирний облік за новим місцем служби з дати набрання чинності цим наказом, тобто з 03.03.1995 року, і дата взяття позивача на квартирний облік не може бути змінена.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Шумило Наталія Миколаївна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 просили залишити без задоволення.

Представник Військової частини НОМЕР_1 Кохан Олег Юрійович заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та підтримав доводи апеляційної скарги відповідача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 1990 року по 2010 рік проходив військову службу у Збройних силах України, що підтверджується Витягом з послужного списку від 15 жовтня 2010 року (а.с.10).

Відповідно до довідки квартирно-експлуатаційного управління Північного оперативного командування від 29 березня 2001 року №38/0/567, ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку при в/ч НОМЕР_2 з 07 жовтня 1993 року (а.с.11).

Після переведення на нове місце служби у військову частину НОМЕР_1 в місто Васильків, позивач на підставі рапорту від 22 лютого 1999 року був зарахований на квартирний облік в загальну чергу, що підтверджується витягом з протоколу від 24 лютого 1999 року № 2 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 (а.с. 12, 13).

Згідно Витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 18 листопада 2002 року № 30 датою прийняття ОСОБА_1 на квартирний облік визначено 03 березня 1995року на підставі вимог наказу Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року (а.с. 14).

З довідки Васильківського об`єднаного міського військового комісаріату від 11.12.2018 року № 3149 позивач перебуває на військовому обліку Васильківського об`єднаного міського військового комісаріату з 28 жовтня 2010 року (а.с. 17).

Станом на час розгляду справи позивач звільнений наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 27 серпня 2010 № 449 у запас відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» пункт «б» частини шостої з правом носіння військової форми одягу (а.с. 16).

Як вбачається з витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року № 92 комісією розглядалося питання щодо зміни дати постановки на квартирний облік ОСОБА_1 та, з урахуванням наказу Міністра оборони України №20 від 03.02.1995 року, було прийнято рішення датою зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 вважати в загальній черзі з 03.03.1995 року без змін. (а.с.9)

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року № 92 є протиправним, оскільки воно прийняте на підставі наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20, який втратив чинність ще 06.10.2006 року, а у відповідності до діючого на момент прийняття оскаржуваного рішення наказу Міністра оборони України № 577 від 06.10.2006 року, датою зарахування його на квартирний облік повинно бути 07.10.1993 року. Враховуючи наведене просив суд визнати протиправним та скасувати протокольне рішення житлової комісії військової частини А- 1789 від 27 грудня 2018 року № 92 в частині відмови у зміні дати зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 07 жовтня 1993 року, та вважати датою зарахування його з членами його сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, скасовуючи протокольне рішення житлової комісії військової частини А-1789 №92 від 27 грудня 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оскаржуваного рішення, наказ Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20 втратив чинність, що свідчить про незаконність прийнятого рішення та про наявність підстав для його скасування. При цьому, відмовляючи в задоволенні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати позивача на квартирний облік датою 07.10.1993 року, суд першої інстанції виходив з того, що дата зарахування позивача на квартирний облік визначена витягом з протоколу засідання житлової комісії військової частини А- 1789 від 18 листопада 2002 року за №30 та позивачем не ставиться вимога щодо даного витягу, який залишається в законній силі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.

Згідно із статтями 34 та 37 ЖК Української РСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
На виконання вищезазначеного пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Пункт 4 цього порядку, зокрема, передбачає, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язок, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом.

У пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону про внесення змін до статті 12 зазначено - військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.

Абзац 4 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону про внесення змін до статті 12 покладає на Кабінет Міністрів України обов`язок забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону. На виконання цієї вимоги, з метою приведення нормативно-правових актів Міністерства оборони України у відповідність з чинним законодавством, був виданий наказ Міністерства Оборони України № 577.

Наказ Міністерства Оборони України № 577 скасував дію наказу Міністра оборони України від 06 лютого 1995 року № 20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України».
Згідно із пунктом 26 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та пунктом 3.7 наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
З наданих та досліджених судом доказів встановлено, що позивач вперше був зарахований на квартирний облік 07 жовтня 1993 року. У зв`язку з переїздом у 1999 році для проходження військової служби до м. Васильківпозивача та членів його сім`ї було зараховано на квартирний облік з 03 березня 1995 року (відповідно до діючого на той момент наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, яким було передбачено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку але не раніше, ніж з 03 березня 1995 року). Однак, вказаний наказ втратив чинність.
Доводи апеляційноїскарги відповідача про те, що оскаржуване рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27грудня2018року № 92прийняте на підставі наказу Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року, який передбачав, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку з дати набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року, тому період перебування позивача на квартирному обліку до 03 березня 1995 року не підлягав зарахуванню, суд вважає безпідставними, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення наказ Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року вже втратив чинність.
Крім того, наказ Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року також передбачав, що при переїзді до іншого гарнізону військовослужбовці разом з членами їх сімей приймаються на квартирний облік за новим місцем служби із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а дата 03 березня 1995 року- це дата набрання чинності вказаного наказу та його застосування, а не дата зарахування військовослужбовця на квартирний облік.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зміна дати зарахування позивача на квартирний облік із 07 жовтня 1993 року на 03 березня 1995 року є незаконною та порушенням прав та інтересів позивача.

Разом з тим, скасовуючи рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 №92 від 27 грудня 2018 року, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до позовних вимог позивач просив визнати протиправним та скасувати протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року № 92 лише в частині відмови у зміні дати зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 07 жовтня 1993 року.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Скасовуючи протокольне рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 №92 від 27 грудня 2018 року в цілому, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та порушив права невизначеного кола осіб, оскільки оскаржуваним рішенням вирішувалися не лише житлові питання позивача, а тому доводи апеляційної скарги представника позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та вихід суду за межі позовних вимог є обгрунтованими.

Відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 вважати датою зарахування його з членами його сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року, суд першої інстанції посилався на те, що дата зарахування позивача на квартирний облік визначена у витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 18 листопада 2002 року за № 30, позивачем не ставиться вимога щодо даного витягу, який залишається в законній силі.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як він зроблений судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що він оскаржує рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року в частині відмови у зміні дати зарахування його та членів його сім`ї на квартирний облік з 03 березня1995 рок на 07 жовтня 1993 року та просив вважати датою його зарахування на квартирний облік 07 жовтня 1993 року.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про незаконність оскаржуваного рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року в частині відмови у зміні дати зарахування позивача та членів його сім`ї на квартирний облік з 03 березня1995 рок на 07 жовтня 1993 року, а тому його відмова у задоволенні позовних вимог вважати датою зарахування ОСОБА_1 з членами його сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року з тих підстав, що дата зарахування позивача на квартирний облік визначена у протоколі засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 18 листопада 2002 року за № 30, який позивачем не оскаржується, не грунтується на встановлених обставинах справи, досліджених доказах та не відповідає змісту позовних вимог.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача про те що, встановивши факт порушення його житлових прав, суд не поновив ці права, а саме не змінив дати зарахування його з членами родини на квартирний облік, колегія суддів визнає обґрунтованими, оскільки, в даному випадку, ухваленням оскаржуваного рішення не відбулося ефективного захисту порушених прав та їх відновлення, що є основним завданням судочинства.
З урахуванням того, що наказ Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року втратив чинність та оскаржувані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Наведені вище висновки колегії суддів грунтуються на правових висновках, викладених в постановах Верховного Суду: від 28.03.2018 року по справі №760/9507/15-ц, від 07.06.2018 року по справі №362/4273/17, від 27.09.2018 року по справі №362/4307/17, від 22.11.2018 року по справі №362/6383/16-ц, від 18.03.2019 року по справі №285/3566/17, від 20.03.2019 року по справі №760/750/16-ц.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнання протиправним та скасування протокольного рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року № 92 в частині відмови у зміні дати зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 07 жовтня 1993 року, та вважати датою зарахування ОСОБА_1 з членами його сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року.

Також з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 768,40 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1152,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 1921 грн.

Керуючись ст.ст. 19,22 Конституції України, ст.ст. 34,37,43 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пунктом 26 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 р. № 1081, пунктом 3.7. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06.10.2006 р. № 577, ст.ст. 2,13,141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шумило Наталії Миколаївни задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року № 92 в частині відмови у зміні дати зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 07 жовтня 1993 року, та вважати датою зарахування ОСОБА_1 з членами його сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1921 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: