Ухвала

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 2-6630/10

провадження № 61-48949ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

суб'єкт оскарження - головний державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицька Людмила Григорівна;

стягувач - ОСОБА_6,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року у складі судді Гнатюка О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя) Вербицької Л. Г. щодо визнання неправомірними постанов про встановлення тимчасових обмежень боржника та зобов'язання вчинити певні дії.

Скарга обґрунтована тим, що в провадженні Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя перебуває на виконанні виконавче провадження № 47628573 щодо стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23 липня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2010 року у справі № 2-6630. Станом на 01 травня 2018 року заборгованість ОСОБА_4 зі сплати аліментів становила 59 738,53 грн, яка перевищує суму платежів за 6 місяців. Постановою головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Вербицької Л. Г. від 17 травня 2018 року ОСОБА_4 встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно із виконавчим листом № 2-6630, виданим 25 жовтня 2010 року. Також постановою головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Вербицької Л. Г. від 17 травня 2018 року встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. ОСОБА_4 стверджував, що вказані постанови державного виконавця є незаконними, оскільки на момент їх винесення не минув шестимісячний строк із моменту внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження», їх винесення суперечить статті 58 Конституції України. Крім того, заявник стверджував, що тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом до нього не може бути застосовано, оскільки він з 04 червня 2018 року працює водієм автотранспортних засобів у Товаристві з обмеженою відповідальністю «МАКСТРЕЙДКОМПАНІ», а зазначене обмеження перешкоджає виконанню ним трудових обов'язків.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_4 просив суд визнати протиправними постанови головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Вербицької Л. Г. від 17 травня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами; зобов'язати головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Вербицьку Л. Г. скасувати вказані постанови.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, в задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

19 грудня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив указані судові рішення скасувати в частині встановлення йому тимчасового обмеження у праві керування автотранспортними засобами та прийняти у цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги його скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху та надано для усунення виявлених недоліків строк до 21 лютого 2019 року, але не більше десяти днів із дня вручення ухвали, зокрема запропоновано заявнику надати докази сплати судового збору у розмірі 352,40 грн.

У лютому 2019 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме квитанція про сплату судового збору у розмірі 352,40 грн.

Таким чином, недоліки касаційної скарги ОСОБА_4 усунуто.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Вербицької Л. Г. знаходиться виконавчий лист № 2-6630, виданий 25 жовтня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23 липня 2010 року і до повноліття дитини.

Довідкою головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Вербицької Л. Г., затвердженою 30 березня 2018 року начальником Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя 30 березня 2018 року, підтверджується те, що згідно з вказаним виконавчим листом заборгованість ОСОБА_4 із сплати аліментів станом на 01 квітня 2018 року складає 59 648,53 грн.

17 травня 2018 року головним державним виконавцем Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Вербицькою Л. Г. прийнято постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно із виконавчим листом № 2-6630, виданим 25 жовтня 2010 року.

Цього ж дня, головним державним виконавцем Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Вербицькою Л. Г. прийнято постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_4 у праві керування транспортними засобами до погашення боржником заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі за виконавчим листом № 2-6630, виданим 25 жовтня 2010 року.

Згідно з наказом від 04 червня 2018 року № 39 Товариства з обмеженою відповідальністю «МАСТРЕЙДКОМПАНІ» ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду водія автотранспортних засобів із 05 червня 2018 року.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 2 частини дев'ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Згідно з частиною десятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі: якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування; використання боржником транспортного засобу у зв'язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю; проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Встановивши, що ОСОБА_4 має заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії державного виконавця щодо тимчасово обмеження цього боржника у праві керування транспортними засобами та у праві виїзду за межі України вчинені відповідно до вимог чинної редакції статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», суми сплачених аліментів не можуть забезпечити достатній рівень життя його неповнолітньої дитини, тому відсутні підстави для визнання незаконними дій державного виконавця щодо тимчасового обмеження ОСОБА_4 у праві керування транспортними засобами та у праві виїзду за межі України та скасування постанов державного виконавця.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги постановив законну й обґрунтовану постанову, яка відповідає вимогам статті 382 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що обмеження у керуванні транспортними засобами позбавляє заявника основного законного джерела засобів для існування, оскільки він працює водієм у ТОВ «МАКСТРЕЙДКОМПАНІ», були предметом розгляду судів попередніх інстанцій та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема суди встановили, що згідно із наказом ТОВ «МАКСТРЕЙДКОМПАНІ» від 04 червня 2018 року № 39 ОСОБА_4 прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів із 05 червня 2018 року, тобто після прийняття державним виконавцем 17 травня 2018 року постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві користування транспортними засобами.

Також суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не надав належних доказів того, що має тільки одну спеціальність та не може виконувати іншу роботу, і тому робота водієм в ТОВ «МАКСТРЕЙДКОМПАНІ» є його єдиним джерелом засобу для існування.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Отже, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицької Людмили Григорівни щодо визнання неправомірними постанов про встановлення тимчасових обмежень боржника та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик