ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Херсон

справа № 766/18345/18

номер провадження № 22-ц/819/351/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого ( суддя-доповідач)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарКутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 наухвалу Херсонського міського суду Херсонської областіу складі судді Дорошинської В.Е. від 20 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, зазначаючи про те, що він був зареєстрований та проживав в м. Донецьку Донецької області.

Унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася в лютому 2014 року, він змушений був в липні 2014 року залишити окуповану частину території міста Донецька та переселитися до міста Херсона.

Посилаючись на те, що такими діями Російської федерації проти України, а саме збройною окупацією міста Донецька, порушено його громадянські права і свободи, внаслідок яких він втратив житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, позивач, на підставі чинних норм національного законодавства та положень міжнародно-правових актів, просить за рахунок коштів відповідача відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 1 142 085, 56 грн, що є еквівалентом 35 000 Євро та майнову шкоду у розмірі 100 625 грн, що є еквівалентом 3 083,72 Євро за офіційним курсом НБУ на день подання позову.

19вересня 2018 р. ОСОБА_5 подав заяву про забезпечення позову шляхом:

?накладання арешту на право вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором від 24.12.2013р., укладеним між Україною, від імені якої діяв Кабінет Міністрів України та компанією «The Law Trust Corporation p.l.c.» в межах суми стягнення 1 242 710,56 грн. еквівалентних 38 083,72 Євро та заборони будь-яким суб'єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на передачу повністю або частково цих прав вимоги будь-яким суб'єктам права (зокрема, але не виключно, державам та іншим суб'єктам публічного права, фізичним та юридичним особам);

?зупинення здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором від 24.12.2013р. в межах суми стягнення 1 242 710,56 грн. еквівалентних 38 083,72 Євро;

?заборони Кабінету Міністрів України, Міністерству Фінансів України та Національному Банку України, Державному Казначейству України та іншим органам державної влади їх посадовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед РФ у розмірі в межах суми стягнення 1 242 710,56 грн. еквівалентних 38 083,72 Євро.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб позивач обґрунтовує тим, що загальновідомим є той факт, що 24.12.2013 року Україна, представлена Міністром фінансів України, який діяв у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, уклала трастовий договір з компанією «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.», яка в свою чергу є довірчим власником перед держателем зобов'язань, що представлений одноособово Міністерством фінансів Російської Федерації. За умовами цього договору Україна отримала 3 000 000 000 доларів США з 5-відсотковим зобов'язанням та видала Міністерству фінансів Російської Федерації зобов'язання на вказану суму, строк виконання якого закінчився 20.12.2015 року.

16.12.2015 року Міжнародний валютний фонд розповсюдив офіційний прес-реліз, відповідно до якого виконавча рада МВФ ухвалила рішення стосовно єврооблігацій України, держателем яких є Російська Федерація. Згідно з прес-релізом МВФ, держателем вимоги, пов'язаної із єврооблігаціями на суму три мільярди доларів США є Фонд національного добробуту Російської Федерації ( ФНД РФ), який придбав облігації на підставі рішення Уряду Російської Федерації.

Оскільки зобов'язання за трастовим договором не виконані, 16.02.2016 року Міністерство фінансів Російської Федерації, як держатель зобов'язання, через довірчого власника, а саме компанію «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.»,звернулося до Високого Суду Правосуддя Відділення Королівської Лаври, м. Лондон, з позовом до України про повернення основної його суми та нарахованих відсотків, які були надані Україні на умовах трастового договору, укладеного 24.12.2013 року між Україною та компанію «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.».

Задоволення Високим Судом Правосуддя Відділення Королівської Лаври вимог компанії «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.» та набрання таким рішенням законної сили матиме наслідком повернення зазначених грошових сум та виникнення можливості у Російської Федерації розпорядження цими коштами.

Зазначені обставини є підставою для накладення арешту на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором від 24.12.2013 року в межах заявлених вимог, оскільки за рахунок цього майна може бути виконане рішення у разі його задоволення.

Зупинення здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором від 24.12.2013р. та заборону компетентним органам публічної влади та їх посадовим та службовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед РФ, заявник обґрунтовує тим, що прийняття Високим Судом Відділення Королівства Лави м. Лондон рішення про повернення коштів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення у даній справі за поданим позивачем позовом. Такий вид забезпечення позову може бути застосований судом як додатковий найефективніший вид забезпечення позову. Крім того, такий вид забезпечення позову буде тотожним з раніше визначеним виконавцем видом обслуговування гарантованого державного боргу України.

Зазначаючи про співмірність виду забезпечення позову із заявленими вимогами, заявник послався на судове рішення, яке набрало чинності, яким встановлений факт вимушеного переселення його- Бабара Д.О. в липні 2014 року з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

ОСОБА_5 вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у обраний ним спосіб забезпечить ефективний захист та поновлення прав і інтересів позивача, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2018р. у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що суд не врахував обставини за яких заподіяна шкода майну та інтересам позивача. Суд першої інстанції не врахував, що за трастовим договором право вимоги є майном на яке можна звернути стягнення у разі задоволення позову.

Суд не вжив найбільш ефективного заходу для реального забезпечення відновлення порушених прав позивача в майбутньому, оскільки не врахував, що кошти Фонду Добробуту РФ є частиною коштів федерального бюджету РФ, за рахунок яких може бути виконано рішення суду у майбутньому. Крім того, повноваження Конституційного суду РФ визначати право виконання рішення міжнародних судових органів та можливе рішення Високого суду Відділення Королівства Лави м. Лондон можуть зробити неможливим виконання рішення у даній цивільній справ у разі задоволення заявлених позивачем вимог.

В ході апеляційного розгляду справи заявник не підтримав заявлену вимогу в частині заборони Національному Банку України, його посадовим та службовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед РФ у розмірі в межах суми стягнення 1 242 710,56 грн. еквівалентних 38 083,72 Євро з посиланням на ч. 7 ст. 150 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлені такі обставини.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із пунктами 1, 2, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії або іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої цієї статті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому при виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Із надісланих до суду апеляційної інстанції виділених матеріалів вбачається, що предметом позову є право позивача на відшкодування шкоди заподіяної внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупація Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Відповідачем у справі є іноземна держава - Російська Федерація.

Відповідно до ч.1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави як відповідача, накладання арешту на майно, що належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування до такого майна інших заходів забезпечення і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором або законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 19 грудня 2014 року «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» надав роз'яснення щодо набрання чинності міжнародними договорами, в яких випадках вони стають частиною національного законодавства та який порядок їх укладення, виконання і припинення. Роз'яснено, що таке ратифікація міжнародних договорів, а що таке застереження до договору окремих держав і як це впливає на юридичну дію, тобто чинність положень договору, наведено приклади так званої в міжнародному праві реторсії (правомірні обмежувальні заходи, що здійснюються державою у відповідь на аналогічні заходи іншої держави), за яких умов можливе пред'явлення позову до іноземної держави, накладення арешту на майно, що належить іноземній державі, та висвітлено принцип імунітету держави.

Так, у п. 19 постанови зазначено, що відповідно до норм міжнародного права акредитуюча держава може відмовитися від імунітету дипломатичних агентів щодо цивільної або адміністративної юрисдикції, і така відмова має бути чітко висловлена (стаття 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року).

У зв'язку із цим суди повинні мати на увазі, що пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно згідно з частиною першою статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України (діє принцип абсолютного чи функціонального (обмеженого) судового імунітету).

Відповідно до ч.1 ст.19 Конвенції Генеральної Асамблеї ООН « Про юрисдикційні імунітети держав та їх властивості» визначено, що прийняті після постановлення рішення примусові заходи, такі як звернення стягнення, арешт та виконання рішення, щодо власності держави не можуть бути прийняті у зв'язку із розглядом в суді іншої держави, за винятком коли держава прямо погодилась на вжиття таких заходів, які вказані в арбітражній угоді або у письмовому контракті.

Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18.12.2015р. № 1312-р. починаючи із 20.12.2015р. запроваджено тимчасове зупинення здійснення платежів з погашення та обслуговування державного боргу і гарантованого державного боргу за борговими зобов'язаннями за облігаціями державної позики, випущеної у 2013р. на строк, встановлений с.1 Закону України «Про особливості здійснення правочинів з державним, гарантованим державою боргом та місцевим боргом від 15.05.2015р.

Згідно ст.3 цього Закону встановлено мораторій на задоволення вимог кредиторів, шляхом тимчасового зупинення примусової реалізації будь-якого майна суб'єктів зовнішніх запозичень, тобто його відчуження за рішеннями, що підлягають примусовому виконанню згідно Закону «Про виконавче провадження», а також тимчасово зупиняється списання коштів на виконання зобов'язань центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Вимога ОСОБА_5 про вжиття заходів забезпечення позову подана з метою ефективного і реального виконання рішення суду за його позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди.

Утруднення виконання рішення суду у даній цивільній справі та необхідність застосування забезпечення поданого позову, пов'язано із можливим ухваленням рішення Високого суду Відділення Королівства Лави м. Лондон, який розглядає звернення РФ щодо стягнення коштів із держави Україна, проте, жодних відомостей про відмову РФ від державного імунітету, передбаченого контрактом, укладеним 24.12.2013р., із державою України, в інтересах якої діяв Кабінет Міністрів України та компанією «The Law Trust Corporation p.l.c.» у заяві про забезпечення позову надано не було.

Крім того, визначаючи способи забезпечення позову, заявник порушував питання щодо встановлення заборон Кабінету Міністрів України, Міністерству Фінансів України, Державному Казначейству України та іншим органам державної влади їх посадовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України, тоді як жодний із осіб, чиїх прав та інтересів стосується така заборона залучені до участі у справі не були.

Виходячи з предмету позову, вказаних у заяві позивача видів забезпечення позову та підстав в обґрунтування необхідності забезпечення позову, з огляду на принцип міжнародного права та позицію Міжнародного суду ООН, колегія суддів вважає, що заявлені види забезпечення позову є такими, що виходять за межі позовних вимог та не стосуються предмету позову; зачіпають договірні правовідносини двох держав, як сторін в особі їх органів державної влади і місцевого самоврядування з фінансових питань, які виникли у зв'язку з зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24.12.2013; вказані договірні правовідносини держав не мають жодного правовідношення до заявлених позовних вимог позивачем; заявлені види забезпечення позову за своєю суттю є очевидним втручанням в дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національного банку України, Державного казначейства України. Крім того, зупинення платежів із погашення боргу за контрактом від 24.12.2013р. вже застосовано на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України.

Враховуючи наведене та те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що на даний час існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову по даній справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Оскільки ухвала суду постановлена за наявності для того підстав та з дотриманням встановленого процесуальним законом порядку, тоді як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5,залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року

Суддя Т.Г. Чорна