Справа № 463/5701/18 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1743/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Курій Н.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника

ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 35/50 часток земельної ділянки площею 0,0162 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки :04:004:0064.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що його батькові, ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, яка також належала їм на праві спільної сумісної власності. 19.12.2009 року за спільною заявою ОСОБА_5 та відповідачки здійснено поділ житлового будинку в натурі з визначенням часток, а розпорядженням ЛРА ЛМР № 105 від 22.03.2010 року затверджено висновок ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку, згідно якого частка відповідача становить 15/50 ідеальних частин, а частка ОСОБА_5 35/50. В подальшому, 20.12.2012 року співвласники здійснили поділ земельної ділянки, на якій розташований будинок, згідно якого земельна ділянка площею 0,0162 га, що становить 16/100 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; земельна ділянка площею 0,0153, що становить 15/100 ОСОБА_5 ; земельна ділянка площею 0,0266 га, що становить 27/100 ОСОБА_5 ; земельна ділянка площею 0,0419 га, що становить 42/100 ОСОБА_3 , про що співвласники отримали відповідні свідоцтва. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого спадщину, яка складається з 4/5 часток з 35/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 прийняв позивач, а 7/50 частки будинку успадкувала його мама ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_7 , що мало місце 23.02.2017 року, успадкував 7/50 часток будинку з відповідною часткою приналежних до нього господарських будівель та споруд, і таким чином розмір його загальної частки в будинку становить 35/50 частки. Для прийняття спадщини, яка складається з частки спірної земельної ділянки, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову, оскільки така земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності його батька, ОСОБА_5 , та відповідача і останній не надав згоди на визначення частки, та крім цього, відсутні правовстановлюючі документи. Враховуючи те, що будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, є цілісним об`єктом нерухомого майна, а він є власником 35/50 часток будинку, вважає, що йому належить така ж частка земельної ділянки. Оскільки відповідач не надав згоди на визначення частки, а також у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, не має можливості оформити право власності в порядку спадкування після смерті батька в позасудовому порядку і тому звернувся до суду з даним позовом.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09 квітня 2019 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що висновок суду про те, що він мав звернутись до суду з позовом про визначення частки у спільному майні не відповідає вимогам закону, оскільки відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Крім того, положеннями ч.2 ст. 370 ЦК України та ч.2 ст.372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відтак, на думку апелянта, через невизначеність частки спадкодавця земельної ділянки та відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини у встановленому законодавством порядку, а тому суд повинен був визначити розмір частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку пропорційно до розміру належних їм часток у праві власності на житловий будинок та як наслідок визнати за позивачем право власності на цю частку. Вказує, що в позовній заяві ним було зазначено, що оскільки частка у житловому будинку становить 35/50, та відповідно просив встановити саме такий розмір частки земельної ділянки. Щодо позиції суду про те, що право власності позивача не оспорюється, то така є помилковою, оскільки відповідач не визнає його права власності на земельну ділянку, а відсутність оригіналу правовстановлюючого документу і неможливість отримання його дублікату є перешкодою для набуття права власності на спадкове майно, оскільки іншого порядку видачі такого законодавством не визначено. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до копій свідоцтв про право власності на будинок АДРЕСА_1 , відповідачу на праві приватної власності належить 15/50 частин цього будинку, що становить 110,3 кв.м, ОСОБА_5 на праві приватної власності належало 35/50 частин цього будинку, що становить 162,5 кв.м.

З нотаріально посвідченої заяви від 20.11.2012р. вбачається, що співвласники ОСОБА_5 та ОСОБА_3 здійснили розподіл земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 а, згідно якого, земельна ділянка площею 0,0162 га, що становить 16/100 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; земельна ділянка площею 0,0153, що становить 15/100 ОСОБА_5 ; земельна ділянка площею 0,0266 га, що становить 27/100 ОСОБА_5 ; земельна ділянка площею 0,0419 га, що становить 42/100 ОСОБА_3 .

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка 0,0162 га, кадастровий номер :04:004:0064, яка є предметом спору в даній справі, на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 та відповідачу.

Відповідно до копії заповіту від 10.10.2013р., матеріалів спадкової справи, ОСОБА_5 належний йому автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель Passat 1.8, д.н.з. НОМЕР_1 заповів ОСОБА_8 , а все інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповів позивачу.

Копією свідоцтва про смерть підтверджується, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого позивач успадкував 4/5 часток з 35/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.11.2016р., а інших 7/50 часток цього будинку, які належали спадкодавцю відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом успадкувала дружина померлого та мама позивача ОСОБА_6

Копією свідоцтва про смерть підтверджується, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.09.2017р., вбачається, що позивач після смерті ОСОБА_7 успадкував 7/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд.

Таким чином, позивач є власником 35/50 часток будинку АДРЕСА_1 .

З постанови приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу від 20.08.2018р. вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 35/50 часток земельної ділянки площею 0,0162 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 не з`явилась до нотаріуса та не надала своєї згоди на визначення часток, та крім цього, позивач не надав документів, які підтверджують право власності на спірну земельну ділянку.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ві

Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обьов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на яких вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель і споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Положеннями частини другої статі 370 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного зі співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Враховуючи вищенаведене, а також невизначеність частки спадкодавця земельної ділянки та відсутність правовстановлюючого документу, позивач дійсно позбавлений можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини у встановленому законодавством порядку в нотаріальній конторі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що земельна ділянка площею 0,0162 га, кадастровий номер :04:004:0064, яка є предметом спору в даній справі, на праві спільної сумісної власності належить спадкодавцю ОСОБА_5 та відповідачці ОСОБА_3

Договір про розподіл часток співвласників спірної земельної ділянки між співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за життя її співвласника ОСОБА_5 не укладався, і як вбачається з постанови приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу від 20.08.2018р. ОСОБА_3 не з`явилась до нотаріуса та не надала своєї згоди на визначення часток.

Зі змісту позовної заяви, із зазначених позивачем в ній позовних вимог, вбачається, що позовна вимога про визначення розміру частки власників, розміру частки спадкодавця, на земельну ділянку площею 0,0162 га, кадастровий номер :04:004:0064, яка є предметом спору в даній справі, ОСОБА_1 не заявлялася.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А відтак, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення не вправі був виходити за межі позовних вимог та ухвалити рішення про визначення розміру частки спадкодавця ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0162 га, кадастровий номер :04:004:0064, яка на день смерті ОСОБА_5 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та відповідачці ОСОБА_3 .

Оскільки визнання за спадкоємцем ОСОБА_1 права власності на частку земельної ділянки площею 0,0162 га, кадастровий номер :04:004:0064, яка на день смерті ОСОБА_5 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та відповідачці ОСОБА_3 , без визначення розміру його частки у спірній земельній ділянці є неможлива, а позовна вимога про визначення розміру частки спадкодавця ОСОБА_5 у спірній земельній ділянці, позивачем не заявлялася, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на 35/50 часток спірної земельної ділянки в порядку спадкування.

Виходячи зі змісту статті 357 ЦК України, під терміном «визначення часток» слід розуміти визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні, внаслідок чого право власності на таке майно трансформується із спільної сумісної на спільну часткову, зберігаючи при цьому правовий режим спільної власності.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Такої самої позиції дотримується і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, який під час розгляду цивільної справи № 490/6406/16-ц (постанова від 17.10.2018р.) визнав правильним задоволення позовних вимог про визначення розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку через невизначеність таких часток та відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, наслідком чого є визнання права власності на таку частку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не позбавлений можливості в судовому порядку визначити такі частки та в подальшому, при наявності правовстановлюючого документу, в позасудовому порядку оформити право на спадщину, або оформити право на спадщину за наявності правових підстав в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.10.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Курій Н.М.

Цяцяк Р.П.