Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 569/2526/16-ц

провадження № 61-34748св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним (відповідач за зустрічним) позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

співвідповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Харечка С. П., та ухвалу апеляційного суду Рівненської області

від 19 вересня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів:

Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за позовом та зустрічним позовом

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить

41/100 частка житлового будинку з надвірними будівлями та земельна ділянка площею 0,0212 га кадастровий номер :01:028:0632 по АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок та земельна ділянка належать їй на підставі договорів дарування від 17 червня

2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук В. К.

Раніше вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка, на якій вони розташовані, належала її батьку - ОСОБА_4 Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира

АДРЕСА_2 .

Позивач вказувала, що її батько - ОСОБА_4 у 2000 році провів до свого будинку комунікації водовідведення, які пролягають через земельну ділянку по АДРЕСА_2 , що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 Ця мережа встановлена ОСОБА_4 за власні кошти відповідно до робочого проекту водопостачання та каналізування, розробленого обласним державно-комунальним підприємством водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» у березні 2000 року. Встановлення мережі водовідведення погоджено з ОСОБА_7 , який на той час був власником будинку АДРЕСА_2 та користувачем земельної ділянки за цією ж адресою.

Протягом 14 років її батько, а останнім часом і вона безперешкодно користувалися системою водовідведення. Будь-яких заперечень зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було. За користування каналізацією сплачували відповідні платежі комунальному підприємству «Рівнеоблводоканал», а в подальшому, комунальному підприємству «Рівнеміськводоканал».

27 червня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безпідставно та незаконно було перекрито мережу водовідведення (каналізації) до будинку позивача.

30 червня 2015 року вона звернулася із скаргою до Рівненського міського відділу УМВС України в Рівненській області щодо незаконного перекриття каналізації. 06 липня 2015 року позивач звернулась до ОСОБА_2 із вимогою про усунення перешкод в користуванні мережею водовідведення. Листом від 20 липня 2015 року відповідач відмовив їй в усуненні перешкод, мотивуючи свою відмову тим, що він є власником земельної ділянки, а мережа каналізації була встановлена самочинно.

10 липня 2015 року вона звернулася із скаргою до директора Рівненського міського комунального підприємства водно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал», в якій просила зобов`язати ОСОБА_8 негайно відновити доступ до мережі водовідведення (каналізації) належного їй на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 .

У відповіді на скаргу від 29 липня 2015 року зазначається про те, що згідно з технічними умовами від 15 березня 2000 року за № 409/01-11, виданими ОСОБА_4 , приєднання дворових мереж каналізації житлового будинку

АДРЕСА_4 за письмовою згодою.

Враховуючи те, що відповідачі відмовилися відновити мережу водовідведення (каналізації), позбавили її можливості користуватися каналізацією вона була змушена встановити нову систему водовідведення. Роботи виконувалися за власні кошти за робочим проектом переключення каналізаційної мережі 2015 року, складеним комунальним підприємством «Рівнеоблводоканал».

За таких обставин позивач вважала, що відповідачі зобов`язані відшкодувати витрати, понесені нею на встановлення мережі водовідведення та відшкодувати моральну шкоду.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , із зустрічним позовом про визнання самочинно побудованою мережу водовідведення.

В обґрунтування зустрічного позову вказував, що квартира

АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,0768 га за цією ж адресою належать йому на праві власності на підставі договору дарування від 12 липня 2005 року та державного акту на право власності на земельну ділянку від 10 жовтня 2005 року.

На думку позивача за зустрічним позовом, він має право заявити вимогу про визнання об`єктів будівництва (інженерних мереж) по АДРЕСА_2 самочинним будівництвом. Відповідно до змісту наданого робочого проекту водопостачання та каналізування житлового будинку по АДРЕСА_1 (замовник ОСОБА_4 ) виготовленого в березні 2000 року та виданих технічних умов, дворові мережі каналізації підключено до дворових мереж каналізації будинку АДРЕСА_2 за письмовою згодою.

ОСОБА_2 вказує, що мережа водопостачання побудована батьком ОСОБА_6 без дозволу та з істотним відхиленням від проекту, відсутня технічна документація місця розташування, тому даний об`єкт є самочинним будівництвом.

За таких обставин ОСОБА_2 просив визнати даний об`єкт самочинним будівництвом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня

2017 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0, 0768 га належать ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договорів дарування від 12 липня 2005 року, тому відповідач ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі, а вимоги пред`явленні до неї є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з відсутності доказів правомірного використання позивачем земельної ділянки ОСОБА_2 для проведення мережі водовідведення по ній.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання самочинно побудованою мережі водовідведення (каналізації) не відповідають встановленим ЦК України способам захисту, а отже ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 вересня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилено, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня

2017 року залишено без змін.

При цьому залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність вимог про відшкодуванні як шкоди, витрат понесених при будівництві нової мережі водовідведення.

Також апеляційний суд погодився із висновком суд першої інстанції про залишення без задоволення зустрічного позову з підстав обрання

ОСОБА_2 способу захисту, не передбаченого нормами цивільного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області

від 19 вересня 2017 року скасувати в частині вирішення первісного позову і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову стягнувши із ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди 33 152, 37 грн та на відшкодування моральної шкоди 12 000 грн, покласти судові витрати на ОСОБА_2 , а в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

06 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 569/2526/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що протягом 14 років її батько і вона безперешкодно користувались системою водовідведення до їх будинку та відповідачі не заперечувати проти цього. Однак 27 червня 2015 року

ОСОБА_2 безпідставно перекрив вказану систему водовідведення, чим порушив її права.

Вказані дії змусили її нести витрати на обладнання нової мережі водовідведення, які вона вважає майновою шкодою.

Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що внаслідок порушення її прав незаконними діями відповідачів їй завдано моральної шкоди.

Вказує не невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості, оскільки рішення не містить мотивів залишення без задоволення первісного позову пред`явленого до ОСОБА_2

Касаційна скарга не містить доводів про незаконність та/або необґрунтованість оскаржених судових рішень в частині вирішення зустрічного позову, у зв`язку із чим згідно вимог частини першої

статті 400 ЦПК України справа у вказаній частині Верховним Судом не переглядається.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасниками справи

не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_11 на підставі договорів дарування від 17 червня 2015 року на праві власності належить

41/100 частка житлового будинку з надвірними будівлями та земельна ділянка площею 0,0212 га кадастровий номер :01:028:0632 по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 12 липня 2005 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 в житловому будинку з надвірними будівлями та земельна ділянка площею 0,0768 га по

АДРЕСА_2 .

Суди встановили, що ОСОБА_4 , який є батьком позивача, в 2000 році проведено комунікації до будинку по АДРЕСА_1 , в тому числі і мережу водовідведення, що пролягає через земельну ділянку по АДРЕСА_2 .

Позивач безперешкодно, за відсутності заперечень з боку ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , користувалася системою водовідведення.

За користування системою водовідведення позивачем сплачувались відповідні платежі на користь підприємств, які надають житлово-комунальні послуги.

Суди встановили, що у 2015 році ОСОБА_2 перекрив систему водовідведення житлового будинку по АДРЕСА_1

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією врегулювання спору та із скаргами до компетентних органів.

Із відповіді комунального підприємства «Рівнеоблводоканал» № 2780

від 29 липня 2015 року вбачається, що каналізаційна мережа житлового будинку по АДРЕСА_1 на балансі підприємства «Рівнеоблводоканал» не перебуває. Стічні води від житлового будинку АДРЕСА_1 потрапляють у комунальний каналізаційний колектор Д300мм по вулиці Стуса , за стан мережі до місця приєднання в комунальну мережу відповідає абонент. Крім того, згідно з технічними умовами від 15 березня 2000 року за № 409/01-11 приєднання дворових мереж каналізації житлового будинку АДРЕСА_1 за вказаною адресою здійснюється до дворових мереж каналізації житлового будинку АДРЕСА_2 за письмовою згодою.

У 2015 році позивач встановила нову систему водовідведення до будинку АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальними правилами підставами для відшкодування шкоди є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

За змістом частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частина перша статті 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди в межах заявлених вимог, врахувавши при цьому, що позивачем не доведено існування обставин необхідних для настання цивільно-правової відповідальності відповідачів.

Так, зокрема, позивачем не було доведено, що витрати, понесені на будівництво мережі водовідведення до будинку

АДРЕСА_1 , є, в розумінні статті 1166 ЦК України, шкодою, яку їй повинні відшкодовувати відповідачі.

В межах заявлених позовних вимог підстав для відшкодування моральної шкоди судами не встановлено.

Доводи касаційної скарги не вказують на наявність підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і загалом зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

При цьому висновок суду першої інстанції про те, що інститут земельного сервітуту було запроваджено в Україні тільки із 01 січня 2004 року є помилковим, однак цей висновок не вплинув на правильність вирішення справи по суті.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410

ЦПК України).

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 19 вересня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович