Дата документу 10.07.2019 Справа № 332/1684/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/1684/18 Головуючий у 1 інстанції Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1969/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Заводського району, Концерну «Міські теплові мережі» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Концерну «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Заводського району, Концерну «Міські теплові мережі» про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову зазначала, що 06 жовтня 2017 року вона з чоловіком прийшла до концерну з метою з`ясувати питання заборгованості, укладання договору про її реструктуризацію та договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - договір теплопостачання). Позивачу одразу надали договір теплопостачання. Будучи впевненою, що він типовий, передбачений Постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630, позивач його підписала 06.10.2017р. з особовим кодом НОМЕР_1 . Але як з`ясувалося, концерн суттєво його змінив у бік зменшення прав та свобод споживача. На відміну від типового договору, передбаченого Постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630, договір теплопостачання від 06.10.2017р. з особовим кодом 606213717 має не передбачений Типовим договором пункти 35 та 36, а саме:

П.35. Строк, у межах якого можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється у 5 (п 'ять) років.

П.36. У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або за сплати судового збору Сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від Споживача, погашає вимоги (виконавчі листи, згідно рішень суду) Виконавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу, визначеного Споживачем.

1 черга - відшкодування витрат Виконавця, пов`язані з одержанням виконання (судові витрати);

2 черга - погашається основна сума боргу згідно рішенню суду;

3 черга - поточні нарахування.

Ці пункти звужують, на думку позивача, її права та свободи, як споживача, та є істотними умовами.

На підставі викладеного, просила суд визнати вказані пункти договору №№ 35 та 36 - недійсними. Також позивач просила в позові визнати недостовірною відмову позивача укласти договір на реструктуризацію та зобов`язати концерн «МТМ» укласти з позивачем вищезазначений договір реструктуризації.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неправильно послався на п 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року стосовно того, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману (оскільки це стосується правочину в цілому). Суд не звернув увагу на п 9 цієї постанови ПВСУ, згідно з яким правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Саме окремі пункти оскаржуються. Це зазначено, у відповіді на відзив та побіжно передбачається у правовій позиції ВСУ від 1 справі 6-110 цс 12, згідно якої вказується, що З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, Постанови КМУ від 21 липня 2005 р. № 630 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Крім того, в апеляційній скарзі посилається на те, що судом не вірно застосовано ст.. 26 Закон України «Про житлово-комунальні послуги» стосовно того, що крім істотних умов договір може містити інші Умови зі згодою сторін.

Оскільки оскаржуваний пункт 36, що був внесений відповідачами, суперечить типовому пункту 9 договору, через те, що стягнення коштів має окремі порядки, визначені законом. Пункт 36 договору надає Концерну право фактично підміняти функції державного виконавця. Відповідно до приписів п.9 договору теплопостачання від 06.10.2017 споживач зобов`язаний: оплачувати житлово-комунальні послуги не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Але, згідно п.36 договору теплопостачання внесена мною оплата з призначенням платежу «оплата послуг за поточні послуги» буде використовуватися не за призначенням, вказаним споживачем, а на розсуд концерну (що можливо лише за рішенням суду та виключно державною виконавчою службою), в той же час для мене з 2019 року буде застосовуватися пеня за нібито несплачені послуги.

Судом не надана оцінка того, що вказані пункти вже були заздалегідь вдруковані в договір відповідачем. А стосовно власного недбальства при підписанні договору, то хотілося б зауважити, що в України як у державі, де діє верховенство права, існує ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно зі ст.. 18 якого Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тому наявна суперечливість висновків суду про недбальство саме споживача з нормами закону.

Представником Концерну «Міські теплові мережі» надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Зазначений договір є типовий та передбачений Постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630.

У вказаному договорі, на розширення умов типового договору, передбаченого Постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630, зазначені пункти 35 та 36, а саме:

П.35. Строк, у межах якого можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється у 5 (п 'ять) років.

П.36. У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або за сплати судового збору Сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від Споживача, погашає вимоги (виконавчі листи, згідно рішень суду) Виконавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу, визначеного Споживачем.

1 черга - відшкодування витрат Виконавця, пов`язані з одержанням виконання (судові витрати);

2 черга - погашається основна сума боргу згідно рішенню суду;

3 черга - поточні нарахування.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України „Про житлово-комунальні послуги, „Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тобто, в основі договору про надання житлово-комунальних послуг викладені істотні умови відповідно до типового договору.

Проте, згідно зі статтею 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги`крім істотних умов договір може містити інші умови зі згодою сторін.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку.

З огляду на зазначене, в цілому договір складається не тільки з умов, визначених відповідно до типових умов договорів - окремих істотних умов, та з інших умов зі згодою сторін.

Одним з видів договорів про надання житлово-комунальних послуг є договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води.

За приписами ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води є договором приєднання.

Положеннями статті 634 ЦК України визначено, що сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Тобто, Позивач має довести, що у нього не було можливості брати участь у визначені інших умов договору.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї».

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачем при зверненні до суд з позовною заявою та при зверненні до суду з апеляційною скаргою не надано жодного доказу, що при укладені договору про надання послуг, Відповідач навмисно, цілеспрямовано ввів іншу сторону (позивача) в оману щодо фактів, які впливають на укладення договору, або сфальсифікував умови договору після його підписання сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 перед підписанням договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води від 06.10.2017 року не ознайомилася зі змістом усіх його умов та впевнено його підписала, є безпідставними, оскільки обставини, щодо яких помилилася (не ознайомилася) позивач при укладенні договору, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

З огляду на зазначене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце на момент укладення правочину на стадії узгодження «Інших умов» договору усіма сторонами - до підписання договору про надання послуг.

У разі з`ясування незгоди з окремими умовами договору після його підписання споживач мав право укласти з Концерном «МТМ» додаткову угоду до договору про надання послуг як захід досудового врегулювання спору.

В даному випадку позивачем не надано доказів того, що вона зверталася з відповідними пропозиціями до Концерну «МТМ».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розділ договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води «Інші умови», зокрема п.п.35, 36, згідно вищесказаного визначені на розсуд сторін, погоджені з ними при наявності можливості брати участь у визначенні інших умов договору як зі сторони виконавця, так і споживача, що не суперечить ст.ст. 628, 634 Цивільного кодексу України, ст. 26 Закону.

Форма вказаного раніше типового договору затверджена Постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630. В Типовій формі договору міститься всього 33 пункти, а далі міститься розділ «Інші умови» та маються пусті графи для заповнення.

Таким чином, вказаним нормативним актом передбачається можливість додаткового врегулювання окремих питань по виконанню таких договорів, формулювання яких покладається на сторони по договору.

На реалізацію зазначених повноважень, позивач та відповідач виклали додаткові пункти, в т.ч. п.п.35, 36, які не змінюють основні суттєві умови, що визначені у Типовому договорі. Враховуючи принцип вільності укладання договору, закріплений ст.ст.628-630 ЦК України, суд вважає, що спірні пункти не суперечать суттєвим умовам Типового договору, а розкривають шляхи та механізми реалізації укладеного договору, які були узгоджені між сторонами, про що свідчать підписи на договорі з обох сторін.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання ОСОБА_1 на постанову ВСУ від 10.10.2012р. по справі № 6-110цс12 є необґрунтованим.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: