Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 175/4932/15-ц

провадження № 61-41898св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач-1 - ОСОБА_7, яка також діє в інтересах дітей: неповнолітньої ОСОБА_8, малолітнього ОСОБА_9,

відповідач-2 - ОСОБА_10,

представник відповідача-1 - ОСОБА_11,

третя особа - служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації.

представник третьої особи - Краснощока Оксана Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Реброва С. О. від 16 червня 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пидищи М. М. від 19 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, яка також діє в інтересах дітей: неповнолітньої ОСОБА_8, та малолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку.

Позов мотивований тим, що 06 вересня 2013 року між ОСОБА_13 та ним було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Плахотіним М. П. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 вересня 2013 року.

Посилаючись на те, що після укладання договору він не зміг вселитися у придбаний будинок, оскільки дізнався, що у ньому проживає колишня невістка попереднього власника будинку - ОСОБА_7, разом зі своїми дітьми: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні та розпорядженні належним йому майном шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_10, разом з неповнолітньою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнім ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового будинку АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачі по справі не є членами сім'ї позивача, крім того мають інше житло, оскільки є зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1, однак продовжують самоправно займати будинок позивача та не бажають добровільно виселятися, чим порушують його права як законного власника майна.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, а заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_7 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відзив до суду не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 175/4932/15-ц з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Зупинено виконання заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що малолітній ОСОБА_9, неповнолітня ОСОБА_8 та ОСОБА_10 є онуками ОСОБА_13, попереднього власника житлового будинку, які мешкали в будинку з дитинства, а тому мали право користування зазначеним будинком; при цьому ОСОБА_9 на дату укладення договору купівлі-продажу вказаного будинку взагалі ніде не був прописаний, а тому для здійснення зазначеного правочину купівлі-продажу нерухомого майна потрібна була попередня згода органів опіки та піклування, проте такого висновку матеріали справи не містять. Крім того нею було оскаржено до суду вказаний вище договорі купівлі-продажу, а тому суд апеляційної інстанції мав підстави для винесення ухвали про зупинення апеляційного провадження до розгляду вказаної справи, проте відмовив у задоволенні відповідного клопотання.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 06 вересня 2013 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Плахотіним М. П. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 вересня 2013 року за реєстровим № 1264.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_4 посилався на те, що він не зміг вселитися у придбаний будинок, оскільки у ньому проживає колишня невістка попереднього власника будинку - ОСОБА_7, разом зі своїми дітьми: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Також з матеріалів справи вбачається, що у 2013 році відповідачка ОСОБА_7 вже зверталася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння та скасування державної реєстрації права власності, у якому просила зокрема визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_2 від 06 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказаний будинок.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні її позову.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім'ї власника житла, які проживають разом з ним.

Відповідач ОСОБА_7 вселилася у спірний будинок як дружина сина власниці будинку ОСОБА_13. Доказів того, що вона вела спільне господарство, проживала однією сім'єю із власницею і була членом її сім'ї суду не надано.

З огляду на вказане право користування будинком у відповідача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Встановивши, що відповідачі користувалась спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для їх виселення із приміщення, яке належить позивачу на праві власності, набутої в установленому законом порядку.

Також судами враховано, щовідповідачі мають інше житло та зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_1.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 серпня 2018 року було зупинено виконання заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного рішення підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило