ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2019 року м. Херсон

справа № 663/152/19

провадження №22-ц/819/1340/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач): Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.

секретар Геленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» на рішення Скадовського районного суду Херсонської області у складі судді Пухальського С.В. від 12 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне», третя особа директор Комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» Трофімов Іван Валентинович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який збільшив в ході розгляду справи та просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ директора комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» від 22 грудня 2018 року №60-к про звільнення з роботи слюсаря аварійно-відновлювальних робіт ОСОБА_1 по п.3 ч.1 ст.40 Кодексу Законів про працю України у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудових договором і правилами внутрішнього розпорядку;

-поновити ОСОБА_1 на посаді слюсаря майнового комплексу «Очисні споруди» Комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне»;

-стягнути з Комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 24897 грн 60 коп.;

- стягнути з Комунального підприємства Комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що підставі наказу директора комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» № 37-к від 15 червня 2017 року його було прийнято на роботу до вказаного підприємства на посаду машиніста насосної станції.

Згідно наказу № 43-к від 29 червня 2017 року його було переведено на посаду слюсаря.

Зазначає, що на підставі укладеного з ним трудового договору та посадової інструкції він як слюсар виконував обов`язки по забезпеченню постійної належної роботи, обслуговуванню та ремонту обладнання, що було встановлене на майновому комплексі «Очисні споруди» і виконувало функцію очистки нечистот з баз відпочинку та пансіонатів смт Лазурне Скадовського району Херсонської області. Вказане обладнання обслуговували 8 слюсарів, які працювали 24 години по двоє в зміні згідно відповідного графіку. Також в штаті підприємства працювало два слюсарі, які обслуговували і ремонтували водопровідні мережі в смт Лазурне.

20 грудня 2018 року після закінчення його зміни, йому надали усну вказівку виконати роботу по ремонту водопровідної мережі в смт Лазурне по вул. Весняна та вул. Шевченко, на яку він не погодився, оскільки це не входило до його посадових обов`язків, а також після відпрацьованої зміни 24 години не мав фізично працювати. Крім того, разом з іншим працівником, якому також дали таку вказівку, вимагали письмового розпорядження щодо виконання дорученої роботи з метою захисту своїх прав, оскільки завдання мало певні певні вимоги до його виконання та до працівників що його повинні виконати.

Наказом від 22 грудня 2018 року 60-К його було звільнено з роботи слюсаря аварійно відновлювальних робіт з 22 грудня 2018 р. у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, у відповідності до п.3 ст.40 КЗпП України.

Ознайомившись з наказом та виданою трудовою книжкою, йому стало відомо, що назва його посади «слюсар» наказом від 01 листопада 2017 року змінена на «слюсар аварійно-відновлювальних робіт».

Зазначає, з вказаним наказом та посадовою інструкцією його не ознайомлювали.

Також, йому не було відомо про існування наказу №47а від 15 листопада 2018 року про оголошення йому догани за порушення трудової дисципліни.

Законність наказу про оголошення йому догани в судовому порядку ним не оспорювалась, оскільки про існування наказу йому стало відомо при отриманні наказу про звільнення.

ОСОБА_1 вважав своє звільнення незаконним, через відсутність в його діях ознак систематичного невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Вважає, що у зв`язку з незаконним звільненням йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн.

РішеннямСкадовського районного суду Херсонської області від 12 червня 2019 року позовну заяву задовольнено частково. Судом визнано незаконним та скасовано наказ директора комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» від 22 грудня 2018 року № 60-к про звільнення з роботи слюсаря аварійно-відновлювальних робіт ОСОБА_1 по пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді слюсаря майнового комплексу «Очисні споруди» комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне». Стягнуто з комунального підприємства «Очисні споруди смт. Лазурне» на користь ОСОБА_1 його середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 грудня 2018 року по 12 червня 2019 року включно в розмірі 28821,12 грн. Стягнуто з комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання судових витрат. В частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць допущено негайне виконання.

В апеляційній скарзі КП «Очисні споруди смт Лазурне» посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справі, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої, просив суд скасувати рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 12 червня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд надав неналежну оцінку акту №7 від 14 листопада 2018 року та акту №11 від 21 грудня 2018 року про підтвердження факту невиконання трудових обов`язків слюсарем аварійно-відновлювальних робіт позивачем; наказу №47-а від 15 листопада 2018 року про оголошення позивачу догани за порушення трудової дисципліни; акту про відмову в ознайомленні під розпису з наказом. Відмова суду першої інстанції у прийнятті вказаних документів в якості належних доказів, з підстав того, що вони складені та підписані лише керівництвом підприємства не ґрунтується на нормах матеріального права. Судом беззаперечно сприйнято в якості доказу покази свідка ОСОБА_2 , щодо допису в посадовій інструкції пункту, якого не було, оскільки свідок особисто розробляв посадову інструкцію, проте для доведення факту більш пізнішого допису пункту 2.4 в посадову інструкцію суд повинен був призначити почеркознавчу експертизу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 її доводи не визнав, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, наводить обставини, які були встановлені судом першої інстанції та не спростовані відповідачем.

У судове засідання суду апеляційної інстанції, яке призначалося тричі внаслідок неявки представника відповідача, останній не з`явився. Судом були використані всі можливості щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи як шляхом направлення судової повістки рекомендованою поштою за адресою, зазначеною апелянтом - відповідачем у апеляційній скарзі, які ним не отримувалися та поверталися на адресу суду, так і шляхом з`ясування керівництва підприємства, директором якого є інша особа ніж під час розгляду справи у суді першої інстанції, направлення йому телефонограми та смс-повідомлення про час та місце розгляду справи.

За приписами ст.43 ЦПК України участь в судовому засіданні є правом особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до п.п. 6,7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах "Рябих проти Росії" (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За викладених підстав, враховуючи норми ст. 372 ЦПК України, неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, позивача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом від 22 грудня 2018 року № 60-К ОСОБА_1 звільнений з роботи слюсаря аварійно відновлювальних робіт з 22 грудня 2018 р. у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, у відповідності до п.3 ст.40 КзпП України / а.с.52/.

Підставою для звільнення за оспорюваним наказом від 22 грудня 2018 року зазначені:

1)Акт №7 від 14 листопада 2018 року та №11 від 21 грудня 2018 року про підтвердження факту невиконання трудових обов`язків слюсарем аварійно-відновлювальних робіт ОСОБА_1 ;

2)Наказ №47-а від 15 листопада 2018 року про оголошення ОСОБА_1 догани за порушення трудової дисципліни;

3)Акт про відмову в ознайомленні під розпис з наказом.

При оспоренні до суду наказу про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд зобов`язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установленому законом порядку. Лише правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: в тому числі, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичне порушення трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП Українипідставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 15 червня 2017 року прийнятий на роботу на посаду машиніста насосної станції Комунального підприємства « Очисні споруди смт Лазурне» /а.с.11,57/.

Наказом №43-К від 29 червня 2017 року переведений на посаду слюсаря /зв.с.а.11, а.с.58/.

Як вбачається з наказу №72 від 01.11.2017 р. «Про перейменування професійної назви роботи та внесення змін до штатного розпису», для приведення у відповідність професійної назви роботи, з професійної назви роботи, що міститься в Національному класифікаторі України «Класифікатор професій ДК 003:2010» посада «слюсар» перейменована на «слюсар аварійно-відновлювальних робіт» /зв.с.а.11, а.с.59/.

З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомився цього ж дня, про що свідчить його підпис на окремому аркуші про ознайомлення працівників з цим наказом, а також його підпис в особовій картці працівника щодо зазначеного наказу /а.с.60,62/ і зазначені підписи позивачем не спростовані.

Враховуючи, що у випадку коли перейменуванні назви професії тягне за собою зміну посадових обов`язків, зазначене є підставою для видання наказу по підприємству щодо зміни посадових обов`язків, проте не надання відповідачем такого наказу свідчить, що зміна назви професії не потягла за собою зміну, доповнення посадових обов`язків у позивача по справі.

Під час розгляду справи в суді першої представником відповідача було надано робочу інструкцію слюсаря-ремонтника та слюсаря аварійно-відновлювальних робіт від 01.06.2017 року. Разом з тим, позивач був прийнятий на посаду слюсаря, назва якої була в наступному перейменована.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо допису та додрукування у вказаній інструкції як в частині посади ( її перейменованої назви) так і п. 2.4 щодо обов`язків « проводить аварійно-відновлювальні роботи в системі водопостачання та водовідведення».

Зазначене підтверджується й тим, що надана відповідачем робоча інструкція виготовлена для автотранспортних підприємств, про що свідчать п. 1.2. інструкції та перелічені у п. п.2.1.-п.2.3. обов`язки слюсаря ремонтника.

Разом з тим, відповідачем не доведено покладення на позивача робочих обов`язків з урахуванням довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників ( випуск 87 «житлове та комунальне господарство населених пунктів», затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 14.06.1999 №144, погодженого з Міністерством праці та соціальної політики України.

Таким чином, відповідач не довів коло тих робочих повноважень, які покладені на позивача, як слюсаря, а також з урахуванням перейменування посади на слюсаря аварійно-відновлювальних робіт.

З матеріалів справи також вбачається, що на підприємстві з 01 серпня 2018 року ведеться змінний журнал /а.с.13/, з якого вбачається, що 19.12.2018 року о 8-00 год. Власик прийняв зміну з описом наявного робочого інструменту та 20.12.2018 року о 8-00 год. здав, прийняв ОСОБА_3 , наступна зміна Власика: 23.12.2018-24.12.2018 ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.14/.

З акту №11 від 21.12.2018 року, належну оцінку якому надав суд першої інстанції, вбачається, що 20.12.2018 року в.о. головного інженера надав завдання слюсарю аварійно відновлювальних робіт ОСОБА_1 здійснити виїзд для проведення аварійно-відновлювальних робіт в АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 .

Проте, вищенаведені обставини не дають підстав вимагати виконання завдання не обумовленого робочою інструкцією, без відповідного письмового розпорядження керівника, без урахування робочого часу.

Також пояснення ОСОБА_1 про його виробничу зайнятість по забезпеченню належної роботи, обслуговування та ремонту обладнання щодо очистки нечистот, а не водопостачання, відповідачем, як роботодавцем, не спростовані. Крім того, накази про прийняття на роботу ОСОБА_1 надані відповідачем суду першої інстанції, свідчать щодо «відведення» , а дописане « та водопостачання» ( як і допис у робочій інструкції) не має застереження щодо допису та часу його виконання / а.с.57-58/.

Суд першої інстанції надав належну оцінку як актам та наказу №47-а від 15 листопада 2018 року, які зазначені підставою у оспорюваному наказі так і акту від 21 грудня 2018 року, з якою колегія суддів погоджується. Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, підстав для чого відповідачем не доведено, а отже колегія суддів їх відхиляє.

Аналіз наведених норм матеріального права та вищевикладені обставини дають підстави для висновку судової колегії про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права з урахуванням встановлених ним обставин щодо відсутності підстав для звільнення позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказах. Зазначена норма процесуального закону була дотримана судом першої інстанції, а отже з урахуванням вищенаведених обставин щодо робочої інструкції та її відповідності вимогам законодавства, доводи апеляційної скарги про необґрунтоване прийняття в якості доказу показів свідка ОСОБА_2 підлягають відхиленню.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Колегія суддів вважає за можливе зазначити, що перейменування назви посади « слюсар» відповідно до вимог Національному класифікаторі України «Класифікатор професій ДК 003:2010» на «слюсар аварійно-відновлювальних робіт» не впливає на поновлення позивача на роботі, оскільки зазначені посади є ідентичними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367,374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Очисні споруди смт Лазурне» залишити без задоволення.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2019 року

Суддя І.В.Склярська