Постанова

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 548/1459/16-ц

провадження № 61-18100св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Відділ культури і туризму Хорольської районної державної адміністрації, Хорольський початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року у складі судді Городівського О. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Відділу культури і туризму Хорольської районної державної адміністрації (далі - Відділ культури і туризму Хорольської РДА), Хорольського початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу про стягнення середнього заробітку за час не проведення повного розрахунку при звільненні.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з 20 квітня 2007 року по 21 вересня 2012 року працювала в Хорольському початковому спеціалізованому мистецькому навчальному закладі на посаді викладача з хореографії. При звільненні їй не виплачено заробітну плату, що підтверджується актами перевірок контролюючих органів та висновками судів. Остаточно кошти при звільненні були перераховані на її банківський рахунок 29 квітня 2013 року, що вказує на порушення роботодавцем положень статті 116 КЗпП України під час її звільнення.

Посилаючись на викладене, позивач просила поновити їй строк для звернення до суду із цим позовом, стягнути з Відділу культури і туризму Хорольської РДА на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17 582,28 грн за період із 21 вересня 2012 року до дня фактичного повного розрахунку - 29 квітня 2013 року.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що порушення прав позивача розпочалось у момент її звільнення 21 вересня 2012 року та припинилось 23 травня 2013 року, коли їй сплачено всі суми грошових коштів, які підлягали до виплати у зв`язку зі звільненням. Із позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду 27 вересня 2016 року тобто поза межами строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи значний термін протягом якого позивач та її представники, які мали належно посвідчені доручення не звертались до суду із позовною заявою про захист її прав, а також наявність протягом цього терміну іншої цивільної справи між тими самими сторонами з приводу виплат коштів при звільненні, розгляд якої закінчено в листопаді 2015 року, суд не вбачає поважних причин для поновлення строку ОСОБА_1 на звернення до суду.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропущений визначений законодавством тримісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, а наведені нею підстави для його пропуску не є поважними.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що відповідно до мети цієї Конвенції про захист заробітної плати № 95 термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. У квітні-травні 2015 року ОСОБА_1 перебувала в Україні, посвідчувала довіреність на ім`я ОСОБА_2 , зверталась до Хорольського початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу із заявами про надання довідок про нараховані їй доходи. При цьому, правом на захист своїх прав та інтересів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вона не скористалась.

У вересні 2017 року Хорольський початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад подав до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначив, що позивачем пропущений строк для звернення до суду із цим позовом.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20 квітня 2007 року по 21 вересня 2012 року працювала в Хорольському початковому спеціалізованому мистецькому навчальному закладі (дитячій музичній школі) на посаді викладача з хореографії.

21 вересня 2012 року звільнена за власним бажанням відповідно до поданої нею заяви.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року, у справі № 548/1066/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Відділу культури і туризму Хорольської районної державної адміністрації та Хорольського початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу встановлено, що повний розрахунок із позивачем у зв`язку із її звільненням проведено лише 29 квітня 2013 року, тобто з порушенням вимог статті 116 КЗпП України.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП Українивизначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною першою статті 233 КЗпП Українипередбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга статті 233 КЗпП України).

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 рокувстановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Днем , коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з нею розрахувався, суди обґрунтовано вважали день повного розрахунку із позивачем у зв`язку із її звільненням - 29 квітня 2013 року і саме з цієї дати відраховували тримісячний строк звернення з позовом до суду, який позивач, звернувшись до суду 23 вересня 2016 року, пропустила, при цьому поважних причин пропуску такого строку не навела.

Установивши, що позивач звернулася до суду з позовом 23 вересня 2016 року з пропуском тримісячного строку з дня коли вона дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права та поважних причин пропуску цього строку не навела, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з цих підстав.

Суди правильно виходили із того, що до спірних правовідносин застосовується трьохмісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України. Повний розрахунок з позивачем здійснено 29 квітня 2013 року і саме з цього часу обчислюється вказаний строк.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик