ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3509/19 Справа № 212/6287/18 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н.М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат ",

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника відповідача Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат " на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 грудня 2018 року, ухваленого суддею Ваврушак Н.М. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат », ( надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком»), про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров'я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що тривалий час більше 17 років працював на підприємстві відповідача де підпадав під дію шкідливих факторів виробничого середовища, в результаті чого отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК вперше від 24.07.1995 року йому первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності. В подальшому стан здоров'я погіршився, у 2018 році встановлено 65% втрати працездатності. Просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» 160000 грн., без урахування податків з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ПАТ «Кривбасзалізрудком» 20000грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про зміну рішення суду та збільшення розміру стягнутої моральної шкоди до 160000 грн. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано глибину моральних страждань та фізичного болю, які щоденно зазнає позивач. Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником тресту «Кривбасшахтобуд», що виключає обов'язок відшкодовувати завдану позивачу шкоду. Крім того, зазначає, що до правовідносин, що виникли між сторонами підлягає застосуванню законодавство, що діяло на час вперше встановленню позивачу стійкої втрати працездатності. Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди та не надано доказів для обґрунтування заявлених вимог, а також пропущено тримісячний строк звернення до суду із позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про залишення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, без задоволення, а рішення суду просить скасувати.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, наданих на них відзивів, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці, позивач ОСОБА_1 з 05.08.1991 року по 19.10.2008 року, працював підземним прохідником, на шахті «Гвардійська» прохідником, підривником та охоронцем у тресті «Кривбасшахтобуд», правонаступником яких є ПАТ «Кривбасзалізрудком». (а.с.6-10).

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 28 червня 1995 року, проведено розслідування хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 - вібраційна хвороба І ст. Причиною захворювання вказано - перевищення рівня вібрації та шуму. (а.с.11).

Відповідно до витягу з акту огляду у ЛТЕК від 24.07.1995 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлена ступень втрати професійної працездатності 25% за професійним захворюванням. (а.с.12).

При наступних переоглядах, згідно виписок з актів огляду у ЛТЄК від 25.06.1998, 06.07.1999, 18.07.2000, 03.07.2001, 04.06.2002, 30.05.2006 року ОСОБА_1 при повторному огляді визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% та третя група інвалідності. (а.с. 13-15).

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК від 03.05.2018 року ОСОБА_1 при повторному переогляді визначено 65% втрати професійної працездатності, з яких 55% вібраційна хвороба, 10% трудове каліцтво та третя група інвалідності безстроково. (а.с.16)

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 доведено заявлені позовні вимоги та відшкодування позивачу, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, моральної шкоди відповідачем, як правонаступником тресту «Кривбасшахтобуд».

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов'язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров'я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров'ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров'ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров'я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено 25% втрати професійної працездатності у 1995 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров'я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18615,00 грн., а максимальний 744600,00 грн.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги представника відповідача в частині відсутності доказів правонаступництва ПАТ «Кривбасзалізрудком»обовязків по відшкодуванню моральної шкоди спричиненої отриманим професійним захворюванням позивача під час роботи в шахті Грардійська тресті «Кривбасшахтобуд», які спростовуються наявними відомостями в трудовій книжці.

Так, згідно записів, що містяться в трудовій книжці виданої на ім'я позивача, в записі №18 значиться, що ОСОБА_1 переведений сторожем ш.Гвардійська (а.с.8).

Далі, перед записом №19 в трудовій книжці міститься штамп, що трест «Кривбасшахтобуд», перейменовано в шахтобудівельне управління, згідно наказом Криворізького державного залізорудного комбінату від 13 листопада 1998 року №26. Далі записом №19 ОСОБА_1 переведений охоронником дільниці охоронного управління ВАТ «КЖРК»( а.с.9).

Даний запис відділу кадрів в трудовій книжці позивача спростовує доводи апеляційної скарги, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником треста «Кривбасшахтобуд».

Порушення відповідачем положень ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов'язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено актом розслідування хронічного професійного захворювання, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу є необґрунтованими.

Спростовуються й доводи представника відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим професійним захворюванням встановлений та доведений матеріалами справи.

Так, позивач вимушений проходити курс лікування та періодичні обстеження, переносить фізичний біль у суглобах при руху, що завдає моральних страждань, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, отримане професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Також спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк звернення до суду із позовом для вирішення трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про відшкодування шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я працівник має право звернутися до суду з позовом без обмеження будь-яким строком.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Судом вірно встановлено порушення ПАТ «Кривбасзалізрудком», норм трудового законодавства, в частині забезпечення безпечних умов праці призвело до отримання позивачем професійного захворювання втрати професійної працездатності та встановлення групи інвалідності, а тому саме на роботодавця покладається обов'язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві, правонаступником якого є відповідач, через отримане професійне захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги представника позивача, щодо розміру відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Колегія суддів не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з кожного з відповідачів на користь позивача, який визначено без повного урахування положення п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Матеріалами справи встановлено, що у зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність вперше у розмірі 25%, в подальшому відсоток втрати працездатності збільшився й станом на 2018 рік становить 65% й визнано інвалідом третьої групи. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, потребує медикаментозного лікування у зв'язку з отриманим професійним захворюванням відчуває постійний біль, що підтверджується випискою з історії хвороби.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір компенсації моральної шкоди стягнутий з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь позивача ОСОБА_1 є заниженим, таким, що не відповідає перенесеним моральним стражданням позивача. Тому, рішення суду підлягає зміні, на підставі положення п.1ч.1 ст.376 ЦПК України, а стягнутий розмір збільшенню з 20000 грн. до 75000 грн., що буде відповідати засадам справедливості, законності та співмірності із періодом часу відпрацьованого позивачем на кожному з підприємств відповідачів.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 грудня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 грудня 2018 року змінити в частині розміру моральної шкоди стягнутої з Публічного акціонерного товариства Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 грудня 2018 року на користь ОСОБА_1 збільшивши її з 20000 грн. до 75000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: