Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 457/708/16-ц

провадження № 61-37304св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та їх представник ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , Трускавецька державна нотаріальна контора, Львівська обласна рада, Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Трускавецька міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 червня 2017 року в складі судді Грицьківа В. Т. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , Трускавецької державної нотаріальної контори, Львівської обласної ради, Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Трускавецької міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину дійсним, визнання права власності на домоволодіння та визнання дійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що рідна сестра їх матері - ОСОБА_6 у

1945 році була переселена з с. Чорноріки Кросненського повіту Жешівського воєводства Польщі на територію України. На підставі рішення виконавчого комітету Дрогобицької районної ради депутатів трудящих від 27 серпня

1946 року, як взаємозалік з переселеною родиною на виконання Міждержавної Угоди від 09 вересня 1944 року їй було передано у власність домоволодіння

АДРЕСА_1 . Заявники посилались на те, що після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на указане вище домоволодіння набула у порядку спадкування їхня мати ОСОБА_7 14 серпня 1959 року

ОСОБА_7 подарувала 1/2 частини спірного домоволодіння своєму зятю ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , після смерті якої позивачі з метою отримання спадщини зверталися до нотаріуса із відповідними заявами, проте їм було відмовлено з підстав того, що спірне домоволодіння належить на праві власності не померлій, а іншій особі. Крім того, їм стало відомо, що на підставі рішення народного суду 2-ої дільниці

м. Дрогобича від 11 травня 1959 року, ОСОБА_9 набув право власності на 1/2 частини спірного домоволодіння, яке у подальшому перейшло до його правонаступників. Указане рішення, позивачі вважали незаконним. Також, вважали, що лише вони, як єдині спадкоємці після смерті своєї матері

ОСОБА_7 , яка була єдиним спадкоємцем після смерті своєї рідної сестри ОСОБА_6 , мають законне право власності на спірне домоволодіння, оскільки їх мати за життя належним чином оформила свої спадкові права на це нерухоме майно і від прийняття спадщини після смерті своєї сестри не відмовлялась.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхній представник

ОСОБА_3 просили суд:

визнати дійсним видане Дрогобицькою державною нотаріальною конторою і зареєстроване за № 1-870 у Дрогобицькому бюро технічної інвентаризації свідоцтво про право на спадщину від 29 жовтня 1958 року на ім`я ОСОБА_7 після смерті її рідної сестри ОСОБА_6 на домоволодіння, розташоване по

АДРЕСА_1 , яке ОСОБА_6 отримала на підставі рішення виконавчого комітету Дрогобицької районної ради депутатів трудящих від 27 серпня 1946 року, як взаємозалік з переселеною родиною на виконання Міждержавної Угоди від 09 вересня

1944 року за залишене нею у 1945 році у с. Чорноріки Кроснянського повіту Жешівського воєводства у Польщі майно;

визнати за ОСОБА_7 право власності на домоволодіння, розташоване по

АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті її рідної сестри ОСОБА_6 і зобов`язати державного нотаріуса державної нотаріальної контори видати свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_7 на указане домоволодіння у цілому;

визнати дійсним договір дарування від 14 серпня 1959 року за № 1-7250 домоволодіння, розташованого по

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та

ОСОБА_10 ;

визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частини домоволодіння, розташованого по

АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_9 на 1/2 частини домоволодіння, розташованого по

АДРЕСА_1 на підставі завідомо незаконного рішення суду від 11 травня 1959 року, та всі наступні правовстановлюючі документи на це домоволодіння;

зобов`язати спадкоємців ОСОБА_9 добровільно повернути ОСОБА_7 та її спадкоємцям домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 або примусово їх виселити із вказаного домоволодіння, у якому вони проживають незаконно;

зобов`язати Львівську обласну раду, Трускавецьку міську раду та уповноважений орган договірної сторони України виконати Міждержавну угоду від 09 вересня 1944 року - провести взаємозалік з переселеною у 1945 році ОСОБА_11 та її спадкоємцями у повному об`ємі.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15 червня

2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2018 року Львівська обласна рада подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_6 , 1889 року народження, у 1945 році була переселена з с. Чорноріки Кросненського повіту Жешівського воєводства, Польщі, на територію України у Сталінську область, залишивши на території Польщі нерухоме майно, вартістю 1 890,00 крб.

На підставі рішення виконкому Дрогобицької районної ради депутатів трудящих від 27 серпня 1946 року № 17 «Про затвердження розрахунку з переселенцями» на виконання Угоди між Урядом Української РСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09 вересня 1944 року, як взаємозалік за майно, яке ОСОБА_6 залишила у с. Чорноріки Кросненського повіту Жешівського воєводства на території Польщі у зв`язку з переселенням у 1945 році на територію України, їй було передано у власність будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , яке на той час складалось із дерев`яного житлового будинку («А-І») з однією житловою кімнатою, однією кухнею та дерев`яною верандою, та господарської споруди (сараю «Б-І»), розташовані на земельній ділянці, площею 819,04 кв. м та до проведення взаємозаліку належало родині ОСОБА_12 , вартістю 2 364,00 крб., який це будинковолодіння залишив у зв`язку з переселенням на територію Польщі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, після смерті якої спірне будинковолодіння було успадковане її рідною сестрою ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 29 жовтня 1958 року за реєстровим № 1-6870, право власності за якою зареєстровано - 03 листопада 1958 року.

Рішенням народного суду 2-ої дільниці м. Дрогобича від 11 травня 1959 року, яке набрало законної сили 17 червня 1959 року, у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про визнання свідоцтва про право спадкування недійсним та повернення будинку, було задоволено частково, визнано свідоцтво про право на спадщину, видане Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 29 жовтня 1958 року на ім`я ОСОБА_7 , недійсним на половину домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 . Визнано власником половини цього будинковолодіння ОСОБА_9 та зобов`язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_9 половину будинковолодіння.

14 серпня 1959 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_10 половину будинковолодіння, розташованого по

АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідченого нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори Власовою З. А. та зареєстровано у реєстрі за

№ 1-7250.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер, після смерті якого, належну йому на праві власності 1/2 частини спірного будинковолодіння успадкували його дружина ОСОБА_13 та неповнолітня дочка ОСОБА_14 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим Першою дрогобицькою державною нотаріальною конторою 08 грудня 1970 року та зареєстрованим у реєстрі за

№ 8010.

Рішенням народного суду м. Дрогобича Львівської області від 20 жовтня

1971 року в справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_13 про реальний розподіл будинковолодіння, позов ОСОБА_10 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_10 807 крб. грошової компенсації за належну йому 1/2 частини будинковолодіння, а у власність

ОСОБА_13 залишено 1/2 частини будинковолодіння, розташованого по

АДРЕСА_1 , яка раніше належала ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_10

Зазначені вище рішення судів набрали законної сили у встановлений на момент їх ухвалення порядку, а тому відповідно до статті 18 ЦПК України не можуть бути предметом оцінки їх на відповідність вимогам закону при розгляді судом даної справи.

Отже, ОСОБА_15 та її дочка ОСОБА_16 стали співвласниками спірного будинковолодіння, розташованого по

АДРЕСА_1 у цілому, успадкувавши 1/2 частини будинковолодіння після смерті свого чоловіка та батька ОСОБА_9 , який набув право власності на цю частину будинку на підставі рішення народного суду 2-ої дільниці м. Дрогобича від 11 травня

1959 року, а іншу 1/2 частини, яка належала ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 14 серпня 1959 року, укладеного з ОСОБА_7 (матір`ю позивачів), - на підставі рішення народного суду м. Дрогобича Львівської області

від 20 жовтня 1971 року.

На час розгляду справи судами попередніх інстанцій, власником спірного будинковолодіння є ОСОБА_4 , яка набула право власності на нього на підставі договору дарування 3/4 частини будинку, укладеного 13 серпня 2014 року із ОСОБА_17 (дарувальником) та посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області

Ломакіною О. Я., реєстровий № 467, та у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_18 1/4 частини будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 лютого 2015 року приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області

Ломакіною О. Я.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що право власності на спірне домоволодіння ОСОБА_9 , а згодом його правонаступники, набули на підставі рішення 2-ої дільниці м. Дрогобича від 11 травня 1959 року та рішення народного суду м. Дрогобича Львівської області від 20 жовтня

1971 року, які набули законної сили та є чинними, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 червня

2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 квітня

2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська