Справа № 464/6743/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/1047/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2018 року в складі судді Бойко О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова про визнання недійсною приватизації квартири, виключення з числа власників, відновлення порушеного права,-

встановила:
У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , КЕВ м. Львова про визнання недійсною приватизації квартири АДРЕСА_1 , яка здійснена на підставі розпорядження Львівської Квартирно-експлуатаційної частини району № 6658 від 06.11.1998 року та виданого на підставі такого розпорядження свідоцтва про право власності. Вимоги обгрунтовував тим, що разом з відповідачами, які є його батьками та братом відповідно, набуто право власності на вищевказану квартиру шляхом приватизації. Квартиру отримав батько ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем з фонду Міністерства оборони України. З 1994 року не проживав у квартирі, оскільки вступив до Львівського вищого військового навчального закладу та з того часу мешкав у розташуванні навчального закладу. Про здійснення приватизації квартири батьками, в тому числі і на нього, не знав, жодних дій з цього приводу не вчиняв та особистої згоди на приватизацію не надавав. На теперішній час має бажання використати своє право на приватизацію житла, якого його позбавлено проведеною без його відома приватизацією у 1998 році. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на квартиру задоволено частково.
Визнано недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1 , яка вчинена 06 листопада 1998 року, від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині вчинення її від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_1 по 160 грн. судового збору, з кожного.
Рішення суду оскаржив відповідач КЕВ м. Львова.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що на час прийняття рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , яка здійснена на підставі розпорядження Львівської Квартирно-експлуатаційної частини району № 6658 від 06.11.1998 року та виданого на підставі такого розпорядження свідоцтва про право власності, позивачу виповнилось 21 рік, тобто останній мав повну цивільну дієздатність, відтак усвідомлював значення своїх дій та міг передбачити настання цивільних прав та обов`язків з моменту включення його до числа співвласників житла.

Покликається на те, що при винесенні рішення про приватизацію відповідач КЕВ м. Львова діяв згідно законодавства та своїми діями цивільно-процесуальних прав нікого із співвласників вказаної квартири не порушував.

Звертає увагу, що термін позовної давності про визнання недійсною приватизації квартири, виключення з числа власників та відновлення порушеного права є пропущеним, тому вимоги задоволенню не підлягають.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та представник відповідача КЕВ м. Львова будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 171-173), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись з позовною заявою позивач ОСОБА_1 фактично свої вимоги зводив до того, що під час проведення процедури приватизації квартири АДРЕСА_1 у квартирі не проживав, про здійснення приватизації квартири батьками, в тому числі і на нього, не знав, жодних дій з цього приводу не вчиняв та особистої згоди на приватизацію не надавав, має бажання використати своє право на приватизацію житла, однак такого його позбавлено здійсненою без його відома приватизацією у 1998 році.

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що включення позивача без його згоди та поза його бажанням до співвласників спірної приватизованої квартири, призвело до фактичного використання ним права на приватизацію без відповідного волевиявлення та одночасно позбавило його права на приватизацію державного житла для потреб своєї сім`ї, відтак, оскільки захист порушеного права позивача на приватизацію неможливо здійснити в іншій спосіб, наявні підстави для задоволення позову про визнання приватизації квартири від імені позивача ОСОБА_1 недійсною.
При цьому, суд відмовив у задоволенні інших вимог вимоги, оскільки порушене право позивача є захищеним задоволенням вимоги про визнання приватизації недійсною.
Зважаючи на те, що відповідач КЕВ м. Львова оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

На час виникнення спірних правовідносин порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначалось Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» 1992 року, який є чинним і на сьогодні.

Цей закон закріплює поняття приватизації, об`єкти, визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створені органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

До об`єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції)), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають у них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно із ч. 1 ст. 5 цього Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 16.11.1998 року, виданого згідно із розпорядженням Львівської КЕЧ району № 6658 від 06.11.1998 року, позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є батьками позивача ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 рідним бартом (а.с. 6-8, 32-33, 36-38, 41-43).

Квартира отримана батьком позивача ОСОБА_2 , як військовослужбовцем, який і був основним квартиронаймачем.

Серед документів, які надавалися для здійснення її приватизації, наявна заява з проханням передати у приватну власність квартиру, під текстом якої поруч з прізвищами та ініціалами позивача та відповідачів є підписи.

ОСОБА_2 просив оформити передачу в приватну спільну сумісну власність квартиру, приміщення комунальної квартири, яку займав з членами сім`ї на умовах найму (а.с. 108).

Розпорядженням органу приватизації № 6658 від 06.11.1998 року заяву ОСОБА_2 задоволено і передано квартиру квартиру АДРЕСА_1 у спільну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 (а.с. 109).

Зазначені обставини визнаються та не заперечуються сторонами, тому в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Позивач ОСОБА_1 одружений, дружина ОСОБА_4 , доньки ОСОБА_5 2001 р.н. та ОСОБА_6 2003 р.н. (а.с. 111, 112 зворот).

У 2007 році позивач ОСОБА_1 подав рапорт начальнику Львівського інституту Сухопутних військ НУ «Льваівська Політехніка» та просив зарахувати його на квартирний облік з сім`єю в складі 4 осіб для поліпшення житлових умов за рахунок МО України на підставі того, що житлом не забезпечений. До цього перебував на АДРЕСА_2 (а.с. 118).

Згідно довідок про перевірку житлових умов від 30.11.2015 року та від 30.11.2017 року комісія дійшла висновку про те, що житлові умови підполковника ОСОБА_1 та його сім`ї потребують поліпшення (а.с. 114-115, зворот).

В свою чергу, оскільки позивач ОСОБА_1 реалізував своє право на приватизацію житла із державного житлового фонду і отримав безкоштовно у приватну спільну сумісну власність житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в силу вимог ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не має права на повторну приватизацію.

Тобто, проходячи військову службу у Збройних Силах України та перебуваючи на квартирному обліку, проте, через використання права на приватизацію, не може реалізувати своє право на отримання житлового приміщення для власної сім`ї за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , визнаючи позовні вимоги, підтвердили обставини, викладені у позовній заяві, зокрема, що жодних дій з метою реалізації свого права на приватизацію державного житлового фонду позивач ОСОБА_1 не вчиняв, включення останнього в число співвласників відбулося поза його бажанням та його волею.
З метою об`єктивного розгляду справи та з`ясування обставни (факту підписання заяви про приватизацію віл 28.09.1998 року позивачем ОСОБА_1 ) суд першої інстанції призначав у даній справі судову почеркознавчу експертизу.

Як вбачається із висновку судової почеркознавчої експертизи від 24.10.2018 року № 6/525, вирішити питання про те, ким виконаний досліджуваний підпис від імені ОСОБА_1 у графі 4 заяви про оформлення передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_1 від 25.09.1998 року ОСОБА_1 , чи іншою особою, не виявилося можливим.
При цьому, у висновку серед іншого зазначено, що наведені ознаки, що співпадають, хоча й численні, однак в більшості своїй відносяться до таких, які часто зустрічаються, тому в своїй сукупності не можуть індивідуалізувати виконавця досліджуваного підпису і бути підставою для позитивного висновку.

Що стосується розбіжних ознак, то з`ясувати їх походження (чи вони є результатом варіаційності підпису ОСОБА_1 , що не проявилася у наданих зразках, які відрізняють за способом виконання, або викликані іншими причинами) експерт не зміг у зв`язку з невеликою кількістю зразків, наближених в часі виконання до документа, який досліджувався, недостатньою чіткістю та малим об`ємом графічної інформації в підписах.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що висновком експерта не підтверджено обставини виконання підпису позивачем на заяві про приватизацію, що свідчить про те, що включення позивача без його згоди та поза його бажанням до співвласників вищезазначеної приватизованої квартири, призвело до фактичного використання ним права на приватизацію без відповідного волевиявлення та позбавило його права на приватизацію державного житла для потреб своєї сім`ї.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria"), заява N 1365/07; пункт 170 рішення у справі "Олександр Волков проти України", заява N 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France"), заява N 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява " N 20372/11).

Європейський суд з прав людини також наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Таким чином, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог є безпідставними, оскільки районним судом встановлено достатньо доказів на підтвердження вимог позивача та враховано, що захист порушеного права позивача на приватизацію неможливо здійснити в іншій спосіб, що свідчить про законність оскаржуваного рішення та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

В свою чергу, спірним питанням у даній справі, на думку апелянта, є строк позовної давності, тобто час, коли особа могла звернутися за захистом свого порушеного права.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст. 76 ЦК Української РСР (в ред. 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічна норма закріплена і у ст. 261 чинного ЦК України.

Позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи із аналізу зазначеної норми права початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку.

В свою чергу, відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, лише у випадку обґрунтованості позову.

Звертаючись в суд з позовом ОСОБА_1 не зазначав, коли довідався про своє порушене право та не просив про поновлення відповідних строків, поряд з цим, відповідачі не просили суд про застосування наслідків пропуску позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідної заяви відповідач КЕВ м. Львова, не подавав.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк