ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1601/8706/2012 Номер провадження 22-ц/814/943/19Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Лобова О.А., Триголова В.М.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В :

23 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке було застосовано до нього ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 липня 2012 року за поданням державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби.

Свою заяву обґрунтовував тим, що відповідно до листа Автозаводського ВДВС м. Кремечука від 15 листопада 2018 року за вих. № 97512 станом на 14 грудня 2018 року на виконанні у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження стосовно боржника ОСОБА_2

Заявник вважає, що виходячи із норм цивільного законодавства, на стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд слід вважати доцільним у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов'язання, покладеного на неї рішенням суду, зокрема якщо боржник перешкоджає у вчиненні виконавчих ді, або приховує майно, на яке можна звернути стягнення.

Крім того, заявник вказує, на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як на підстави для задоволення його заяви.

ОСОБА_2 вказує, що він жодним чином не зловживав своїми правами, не здійснював дії, які б могли перешкодили виконавцю проводити виконавчі дії в межах виконавчого провадження.

У заві просив скасувати йому тимчасове обмеження права виїзду за межі України.

Ухвалою автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2018 року заява ОСОБА_2 залишена без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що тимчасове обмеження виїзду було накладено до виконання зобов'язання по сплаті боргу у зведеному виконавчому провадженні, проте своє зобов'язання по поверненню боргу боржник не виконав.

Із ухвалою суду непогодився заявник, який у апеляційній скарзі просить повністю скасувати ухвалу Атозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2018 року у справі № 1601/8706/2012 року за заявою ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та постановити нову постанову, якою заяву ОСОБА_2 задовольнити повністю і скасувати тимчасове обмеження громадянину України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючому за адересою: АДРЕСА_1, права виїзду за межі України.

Апеляційна скарга аргументована тим, що ОСОБА_2 жодним чином не ухилявся від виконання рішення суду; вважає, що відносно нього має місце порушення ст. 33 Конституції України та ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначив, що згідно ст. 376 ЦПК України наявні підстави для скасування рішення суду.

Від виконавчої служби, АТ «ПроКредитБанк», АТ «Райффайзен БанкАваль» відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

В судове засідання заявник, представник Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - Автозаводський ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області), представник АТ «ПроКредитБанк» не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Від начальника Автозаводського ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області також надійшла заява, у якій він просить розглядати справу без його участі. У задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення по справі залишити без змін.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника ОСОБА_2 та представника ПАТ ««Райффайзен БанкАваль» приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пунктів 1,4 ч. 1 ст. 376. ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Судом першої інстанції встановлено і не заперечувалося учасниками справи, що 02 липня 2012 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до повного виконання ним зобов'язань.

Згідно відповіді Автозаводського ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області від 15 листопада 2018 року № 97512, відповідно до бази даних АСПВ на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_2 Виконавчі провадження, в яких була прийнята ухвала про тимчасове обмеження боржника, були завершені на підставі п. 2 ст. 47 та п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування заходів тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив із того, що тимчасове обмеження було накладено до виконання зобов'язання по сплаті боргу в зведеному виконавчому провадженні, але на даний час заборгованість не погашена, своє з зобов'язання боржник не виконав.

Проте, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За правилами ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст. 441 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Право тимчасового обмеження щодо виїзду особи за кордон, на час постановлення судом першої інстанції ухвали від 02 липня 2012 року про тимчасове обмеження виїзду ОСОБА_2 закордон, було врегульовано, зокрема, ст. 377-1 ЦПК України.

Як передбачено ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (ч.1).

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною (ч.2).

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (ч.3).

Права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільств (ч.4).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтєю 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із принципів у цивільному судочинстві є принцип пропорційності (ст. 13 ЦПК України). Дотримання засад співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, крім іншого, передбачено п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»

Як було встановлено судом першої інстанції на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_2 Виконавчі провадження, в яких була прийнята ухвала про тимчасове обмеження боржника, були завершені на підставі п. 2 ст. 47 та п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення.

Крім того, із відповіді Автозаводського ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області від 15 листопада 2018 року № 97512 слідує, що станом на 14 листопада 2018 року на виконанні у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження стосовно боржника ОСОБА_2

Тобто, на даний час примусове виконання судових чи інших рішень відносно ОСОБА_2 Автозаводський ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області, за поданням виконавця якого відносно боржника були застосовані заходи обмеження -не здійснює.

Будь-які докази, що органи державної виконавчої служби (державні виконавці) чи приватні виконавці здійснюють виконання судових чи інших рішень (у зв'язку із якими були застосовані обмеження) відносно ОСОБА_2 суду органами державної виконавчої служби чи іншими зацікавленими особами не надано.

У справі «Рінер проти Болгарії» Європейьский суд з .прав людини відмітив, що дотримуючись принципу пропорційності, заборона на виїзд з країни на підставі несплати податків може бути виправдано, якщо служить метою стягнення заборгованості. Таким чином, таке обмеження не може бути перетворено у вид покарання відносно неможливості сплати.

Хоча вказане рішення стосується обмеження виїзду, пов'язаного із несплатою податків, на думку колегії суддів, принцип пропорційності та неможливості використання тимчасового обмеження виїзду за кордон як покарання можна застосувати і до відносин, пов'язаних із виконання рішень у цивільних справа.

При цьому, у Європейського суду з прав людини склалася з цього питання стала практика.

Слід також звернути увагу, що у справі «Хлюстов против Росії» (скарга № 28975/05)Європейський суд з прав людини в пунктах 85 -92 виклав свою позицію щодо обмеження особи на виїзд за межі країни.

Так, Європейський суд звернув увагу, що він перевіряв відповідність обмежень пересування, які були накладені в різних умовах: заборона на виїзд, накладений як міра поліцейського контролю за особою, підозрюваним в зв'язках з мафією (див. Рішення у справі Лабіта, §§ 193-197); вилучення, як частина з'ясування обставин на місці, і подальша конфіскація паспорта особи, яка не переслідується в кримінальному порядку, і не вважається свідком у кримінальному провадженні (див. рішення у справі Бауманна, §§ 65-67); заборона банкруту на від'їзд з місця проживання в ході процесу з питань банкрутства (див. «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), № 32190/96, §§ 96-97, ECHR 2003 IX); вилучення паспорта заявника за відмову платити штраф митній службі (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), № 66485/01, §§ 78-82, 13 листопада 2003 року); зобов'язання не переховуватися, покладене на підозрюваного в ході провадження у кримінальній справі стосовно нього (див., крім інших прикладів, «Федоров і Федорова проти Росії» (Fedorov and Fedorova v. Russia), № 31008/02, §§ 39-47 , 13 жовтня 2005 року; «Антоненков і інші проти України» (Antonenkov and Others v. Ukraine), № 14183/02, §§ 59-67, 22 листопада 2005 року; «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine ), №15007 / 02, §§ 90-97, 7 грудня 2006 року; «Хайдслсібейді проти Азербайдсхсана» (Hajibeyli v. Azerbaijan), № 16528/05, §§ 60-69, 10 липня 2008 року; «Македонський проти Болгарії» (Makedonski v. Bulgaria), №36036 / 04, §§ 39-46, 20 січня 2011 року; «Пфайфер проти Б олгаріі» (Pfeifer v. Bulgaria), №24733 / 04, §§ 55- 58, 17 лютого 2011 року; «Прешер проти Болгарії» (Prescher V. Bulgaria), № 6767/04, §§ 47-52, 07 червня 2011 року; і «Мядеюік проти Польщі» (Miazdzyk v. Poland), №. 23592/07, §§ 33-42, 24 січня 2012 року); обмеження на переміщення, накладене за відмову платити заборгованість по податках (див, «Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), № 46343/99, §§ 118-130, 23 травня 2006 року); обмеження переміщення, накладене у звязку з володінням відомостями, що становлять державну таємницю (див. «Бартіка проти Росії» (Bartik V. Russia), № 55565/00, §§ 44-52, ECHR 2006-XV, і «Солтисяк проти Росії» (Soltysyak V. Russia), № 4663/05, §§ 46-54 10 лютого 2011 року).; постанови суду, що забороняють вивіз неповнолітніх дітей в іншу країну (див. «Діаманті і Пелліччіоні проти Сан Марино» (Diamante and Pelliccioni v. San Marino), № 32250/08, §§ 214-215, 27 вересня 2011 року); і заборона на виїзд, накладений за порушення імміграційних правил іншої країни (див. «Стамос проти Болгарії» (Stamose v. Bulgaria), № 2 9 7 1 3/0 5, §§ 33-37, 27 листопада 2012 року). Суд також вивчив обмеження, які, як і в цій справі, були накладені на заявників за несплату боргу за постановою суду приватній особі (див. Рішення у справі Ігнатова, згадане вище, §§ 36-41, і справа Гочев, згадане вище, §§ 49 -57).

Оцінюючи відповідність обмежень переміщення, накладених в цих справах на заявників Європейський суд з прав людини брав до уваги різні чинники.

У ряді справ проти Італії Суд встановив, що обмеження переміщення, які були накладені автоматично на весь термін тривалості процесу з питань банкрутства та залишалися в силі на протязі довгих термінів, що коливалися від 13 до більш ніж 24 років, були невідповідними, навіть якщо не було вказівок на те, що заявник хотів покинути місце свого проживання або, що в дозволі на це коли-небудь було відмовлено (див. рішення у справі Луордо, згадане вище, § 96; «Бассанио проти Італії» (Bassani v. Italy), № 47778/99, §§ 23-25 11 грудня 2003 року; «Нерон проти Італії» (Neroni v. Italy), №7503 / 02 , §§ 26-28, 22 квітня 2004 року; і «Гоффі проти Італії» (Goffi р Italy), № 55984/00, §§ 19-21, 24 березня 2005 року). З іншого боку, в разі, коли обмеження на виїзд діяло протягом шести місяців, Суд вважав, враховуючи короткий термін обмеження, що воно було пропорційним переслідуваній меті (див. Рішення у справі Даміані і Пелліччіоні, згадане вище, § 214).

В іншій групі справ, в яких зобов'язання не залишати місце їх проживання було накладено в контексті кримінального провадження стосовно заявників, але не застосовувалося автоматично в ході всього процесу, і було значно коротше, ніж у справі Луордо, Суд вважав, що в обставинах цих справ один тільки термін дії обмеження був недостатнім для того, щоб зробити висновок, що обмеження було невідповідним, а тому було необхідно враховувати всі інші фактори. Зокрема, в справах Федорова і Федорової (згадано вище, § 44) і Антоненкова і інших (згадано вище, § 64), Суд порахував, що було доречним, при оцінці пропорційності обмежень, переконатися, чи хотіли заявники покинути місце їх проживання, і чи зверталися вони з такими запитами до національних органів влади, і, якщо так, то чи було відмовлено в такому дозволі.

У справах, де обмеження переміщення було накладено на заявників, які були учасниками кримінального, адміністративного або іншого провадження, Суд вивчав, чи були підстави, на яких влада накладала і продовжувала обмеження і / або відмовляла їм у знятті їх, відповідними і достатніми (див. рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 196-197; справа Бауманна, згадане вище, § 65-67; у раз Напіджало, згадане вище, §§ 78-82).

У справі Солтисяка, згаданій вище, в якій обмеження на виїзд були накладені на заявника з огляду на його володіння відомостями, що становлять державну таємницю, Суд взяв до уваги наявність спільних європейських та міжнародних принципів у цій сфері.

Європейський суд з прав людини крім того, послався, що у справі Гочев (згаданій вище, §§ 49-50) Суд коротко узагальнив принципи щодо оцінки необхідності заходів, обмежуючих свободу пересування, в такий спосіб:

"49. Відносно пропорційності обмеження, накладеного через несплату боргів, Суд нагадує, що воно обумовлено тільки поки переслідує законну мету забезпечення виплати зазначених боргів (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), №66485 / 01, §§ 78 по 82, 13 листопада 2003 року). Більш того, навіть будучи обґрунтованою на початку, міра обмеження свободи пересування особи може стати невідповідною і порушувати право особи, якщо автоматично поширюється на довгий термін (див. «Луордо проти Італії» (Luordo V. Italy), №32190 / 96, § 96 , ECHR 2003 IX; «Фёлдес і Фёлдесне Хаджіко проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), № 41463/02, § 35, ECHR 2006 -...; і дало Рінер, згадане вище, § 121).

У будь-якому випадку, національна влада зобов'язана забезпечити, щоб втручання в право особи на виїзд з країни, спочатку і в ході його продовження, було виправдано і пропорційно з урахуванням обставин. Вони не повинні продовжувати заходи, що обмежують свободу пересування особи, на довгі терміни без регулярного перегляду їх обґрунтованості (див. Рішення у справі Рінер, згадане вище, § 124, і Фёлдес і Фёлдесне Хайдоюік (Foldes and Foldesne Hajlik), згадане вище, § 35). Такий перегляд має, зазвичай, проводитися, принаймні в останній інстанції, судами, так як вони можуть запропонувати кращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процесу (див. «Сіссаніс проти Румунії» (Sissanis v. Romania), № 23468/02, § 70, 25 січня 2007 р.) Межі судового розгляду повинні давати суду можливість прийняти до уваги всі фактори, включаючи ті, що стосуються пропорційності заходів обмеження (див., Mutatis mutandis, «Ле Компте, Ван Лёйвен іД е Мейер проти Бельгії» (he Compte, Van Leuven and De Meyere v . Belgium) 23 червня 1981 р § 60, Series A № 43) ...

При цьому, Європейській суд з права людини погодився з владою, що з метою виконання вимог ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу №1 державна влада зобов'язана надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу судових приставів або процедуру банкрутства (див. «Анохін проти Росії» (Anokhin v. Russia) (dec.), 31 травня 2007 року) Проте, Суд вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються ст. 2 Протоколу ХР4, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.

Повертаючись до аналізу обставин даної справи, колегія суддів, із урахування практики Європейського суду з прав людини приходить до переконання, що тривале обмеження виїзду ОСОБА_2 за кордон (ухвала постановлена 02 липня 2012 року), при відсутності виконавчих проваджень, порушує принцип співмірності і не слугує меті стягнення боргу, а фактично перетворюється на покарання боржника.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, із ухваленням постанови про задоволення заяви щодо скасування тимчасового обмеження ОСОБА_2 у виїзді за кордон.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Автозавосдького районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2018 року скасувати.

Заяву ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Тимчасове обмеження громадянину України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1, права виїзду за межі України - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текс постанови виготовлено 29 березня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді О.А. Лобов

В.М. Триголов