КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7430/2019 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 липня 2019 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

утравні 2012 року ПАТ «Марфін Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №216/К від 01.11.2007 в сумі 338 458,95 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ВАТ «Морський транспортний Банк», правонаступником якого з 12.11.2010 року є Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №216/К від 01.11.2007 року, предметом якого є надання банком кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на суму 370 800,00 грн. з 01 листопада 2007 року і терміном погашення по 01 листопада 2012 року включно.

В якості забезпечення виконання умов кредитного договору №216/К від 01.11.2007 року між ВАТ «Морський транспортний Банк» та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки №542-СК від 01.11.2007 р. та Додаткову угоду №1 від 25.09.2009 р., згідно яких поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання ФОП ОСОБА_4 зобов`язань за Кредитним договором.

Крім того, 28.08.2008 р. між ВАТ «Морський транспортний Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки №873-СК, згідно якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання ФОП ОСОБА_4 зобов`язань за Кредитним договором №216/К від 01.11.2007 року.

25 вересня 2009 року між ВАТ «Морський транспортний Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №216/К від 01.11.2007 р., відповідно до якої була зафіксована фактична заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором в сумі 205 332,00 грн., збільшено відсоткову ставку до 19% річних.

Банк виконав взяті на себе за Кредитним договором зобов`язання та надав ФОП ОСОБА_4 кредит, що підтверджується розпорядженням на відображення операції в національній валюті № 36 від 02.11.2007 року та меморіальним ордером №36 від 02.11.2007 року.

Оскільки ОСОБА_4 свої зобов`язання перед банком належним чином не виконував, утворилась заборгованість, яка станом на 25.05.2012 р. складала 338 458 грн. 95 коп., тому банк просив стягнути солідарно з відповідачів, як з поручителів, дану заборгованість.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року позов ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено.Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , на користь ПАТ «Марфін Банк» суму заборгованості за кредитним договором № 216/К від 01.11.2007 року у розмірі 338 458 гривень та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року задоволено частково апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 . Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року скасовано в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

В подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року представнику відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

03 квітня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що у позивача були відсутні передбачені законом та відповідним договором підстави для звернення до суду з даним позовом до поручителів, оскільки позивачем було змінено термін виконання кредитного договору та його дію було припинено у березні 2010 року, тому договір поруки №873-СК від 28 серпня 2008 року, укладений банком з ОСОБА_1 в забезпечення виконання умов Кредитного договору припинив свою дію на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України у жовтні 2010 року.

Крім того в апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до положень ст. 554 ЦК України, відповідачі, як поручителі не можуть нести солідарну відповідальність перед позивачем за боргами ОСОБА_4 , оскільки відсутня їх спільна порука.

Зазначає також, що ухвалюючи заочне рішення у даній справі, суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що при зверненні до суду із даним позовом Банком не було надано жодного належного та допустимого доказу (первинних банківських документів) на підтвердження надання та отримання боржником кредитних коштів.

24 травня 2019 року представником ПАТ «МТБ Банк» - Семенютою О.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2013 року залишити без змін, посилаючись на зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами для уникнення виконання взятих на себе зобов`язань за договором поруки.

Також у відзиві зазначено, що аргументи та посилання на ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припинена і вимоги відносно апелянта є безпідставними - не є підставою для скасування заочного рішення, оскільки з цього приводу вже надано висновки Апеляційним судом міста Києва у рішенні від 29 березня 2016 року, яким заочне рішення від 16 липня 2013 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 залишено без змін.

Інші учасники справи відзиву на апеляційнку скаргу не подали.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року клопотання представника Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» - Семенюти О.В. про участь у судовому засіданні в даній цивільній справі в режимі відеоконференції задоволено та доручено Одеському апеляційному суду забезпечити проведення даної справи в режимі відеоконференціїї.

В судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав та просив задовольнити її.

Представник ПАТ «Марфін Банк» заперечував проти задоволення апеляційної скарги, звернула увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що відповідачу ОСОБА_1 було достеменно відомо про розгляд справи судом першої інстанції, апеляційну скаргу на заочне рішення подано з порушенням строків на апеляційне оскарження, що є зловживанням процесуальними правами.

Інші учасники справи належним чином повідомлялися про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є поручителями за кредитним договором, який не виконується боржником, а тому повинні нести солідарну відповідальність за його невиконання.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між ВАТ «Морський транспортний Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №216/К, відповідно до якого, банк надав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на суму 370 800,00 грн., з кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2012 року включно, зі сплатою 17% річних, на купівлю автотранспортних засобів у сумі 312900,00 грн. та оплату страхових платежів у сумі 57 900,00 грн.

01 листопада 2007 року, в якості забезпечення кредитного договору №216/К від 01 листопада 2007 року, між ВАТ «Морський транспортний Банкта ОСОБА_4 було укладено Договір поруки №542-СК від 01 листопада 2007 року та Додаткову угоду №1 від 25 вересня 2009 року до Договору поруки №542-СК від 01 листопада 2007 року, згідно з яким поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання ФОП ОСОБА_4 зобов`язання за Кредитним договором.

28 серпня 2008 року, в якості забезпечення кредитного договору №216/К від 01 листопада 2007 року, між ВАТ «Морський транспортний Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки №873-СК від 28 серпня 2008 року, згідно якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання ФОП ОСОБА_4 зобов`язань за Кредитним договором.

25 вересня 2009 року між ВАТ «Морський транспортний Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №216/К від 01 листопада 2007 року, відповідно до якої була зафіксована фактична заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором в сумі 205 332,00 грн., збільшено відсоткову ставку до 19% річних.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України, словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Такі висновки викладені постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі №2-1283/11.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки від 28 серпня 2008 року при невиконанні (частковому невиконанні) боржником зобов`язань перед банком за кредитним договором, поручитель зобов`язується здійснити виконання порушеного позичальником зобов`язання за кредитним договором протягом двох банківських днів із дня пред`явлення до нього вимоги кредитором або повідомлення боржника про неможливість сплатити визначених сум.

Пред`явивши до боржника 04 березня 2010 року письмову вимогу від 18 лютого 2010 року про дострокове погашення заборгованості за кредитом, відсотками та пенею протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором з ФОП ОСОБА_4 , у зв`язку з чим мав протягом шести місяців пред`явити позов до поручителів, як це передбачено ч.4 ст. 559 ЦК України, починаючи відлік цього строку з 05 березня 2010 року.

ОСОБА_1 письмова вимога була надіслана лише 18 травня 2012 року, що підтверджується вих. № 354/04 на штемпелі ПАТ «Марфін Банк» (т.1 а.с.41).

Оскільки в обумовлені законом і договором строки банк не пред`явив вимогу до поручителя, а звернувся до суду з позовом лише у травні 2012 року, порука ОСОБА_1 за договором від 28 серпня 2008 року вважається припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, у зв`язку з чим передбачених законом підстав для стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 немає.

На законні і обґрунтовані доводи відповідача ОСОБА_1 суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги у зв`язку з його переглядом за заявою відповідача, не перевірив їх і не дав їм належної оцінки, у зв`язку з чим помилково дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог банку до поручителя.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції у справі підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 , з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову банку про солідарне стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 .

Відповідно до змісту ч.3 ст.554 ЦК України солідарно перед кредитором відповідають особи, які спільно (одним договором) дали поруку, внаслідок чого поручителі солідарно з боржником та солідарно між собою відповідають перед кредитором.

У разі, коли з кожним із поручителів укладено окремий договір поруки на виконання одного й того самого зобов`язання, підстав вважати, що вони спільно поручились за виконання зобов`язань боржником, немає, і підстави для застосування положень ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні. В даному випадку діє положення ч. 1 ст. 554 ЦК України, відповідно до якого солідарними боржниками перед кредитором виступають боржник і поручитель, а поручителі за кількома окремими договорами поруки не є солідарними між собою боржниками. Кредитор вправі пред`явити вимогу до кожного з поручителів, кожний з яких солідарно з боржником відповідає перед кредитором.

З огляду на викладене, суд першої інстанції в порушення ст. 554 ЦК України стягнув суму заборгованості за кредитним договором солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які як поручителі ФОП ОСОБА_4 за окремими договорами поруки не є солідарними між собою боржниками.

Кожний з них має нести солідарну з боржником ФОП ОСОБА_4 відповідальність за невиконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором в межах повної суми боргу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не дав належну оцінку вищеозначеним нормам матеріального права, внаслідок чого безпідставно задовольнив позов пред`явлений позивачем.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що Апеляційний суд м. Києва у своєму рішенні від 29 березня 2016 року уже зроблено висновок щодо дійсності поруки відповідача ОСОБА_1 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що переглядаючи заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , апеляційний суд дав оцінку лише правомірності вимог позивача до поручителя ОСОБА_4 Порука ОСОБА_1 предметом дослідження у вказаному апеляційному провадженні не була.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу ПАТ «Марфін Банк» на положення ч. 4 ст. 287 ЦПК України, відповідно до яких у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року залишено без задоволення заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

Апеляційна скарга на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року подана представником відповідача ОСОБА_1 04 квітня 2019 року, тобто з дотриманням передбачених процесуальним законом строків.

З огляду на вказане, доводи позивача щодо зловживання відповідачем своїм процесуальним правом у зв`язку з поданням до Київського апеляційного суду апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції (з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року) підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 10 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П. Приходько