Дата документу 10.07.2019 Справа № 310/1745/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/1745/18 Головуючий у 1-й інстанції: Дубровська Н.М.
провадження № 22-ц/807/1896/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами.

В обґрунтування позову, уточненого в ході розгляду справи, зазначала, що 15.08.2008 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.10.2010 року шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 400 грн.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом з дитинства, хворіє на рідкісне захворіння - туберозний склероз (хвороба Бурневілля), що проявляється у симптоматичній епілепсії, синдромі Веста, грубою затримкою психо-мовного розвитку, перебуває на обліку у лікаря-невролога, тощо. Слів та речень не вимовляє, мовні інструкції не виконує, себе не обслуговує, ложку та виделку не бере, до туалету не проситься.

Дитина потребує постійного стороннього догляду, не може у повній мірі себе обслуговувати, потребує лікування, спеціальних засобів, ортопедичному взутті, підгузків (памперсів), тощо.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , в розмірі 67944,27 гривень за період з 08.12.2015 року по 05.03.2018 року та додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , в розмірі 2222,40 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 20.03.2018 року по 01.01.2019 року.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 67944, 27 грн. за період з 08 грудня 2015 року по 05 березня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2222,40 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 20 березня 2018 року по 01 січня 2019 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 879,45 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, недостатньо повне дослідження письмових доказів та дійсних обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначено, що позовні вимоги він визнає в частині купівлі ліків для дитини за період з 08.12.2015р. по 05.03.2018р. в сумі 2928,15 грн., тобто Ѕ частини від 5856,29 грн. та витрати на придбання ліків у сумі 1653,04 грн., що є Ѕ частиною від повної вартості ліків 3306,07 грн. Для підтвердження сплати грошей за ліки суду надано неналежні та недопустимі докази. Сам факт потреби дитини в підгузках не є свідоцтвом того, що ці підгузки дійсно купувалися. Належними та допустимими доказами є чеки та квитанції, що підтверджують факт купівлі засобів гігієни. Позивачем до суду були надані бланки видаткових накладних на підгузки та не додано жодного доказу підтвердження сплати грошових коштів, а також підтвердження того факту, що ці видаткові накладні мають відношення до позивача. Крім того вказані видаткові накладні включають інші товари, які не є обов`язковими додатковими витратами. В частині стягнення щомісячних додаткових витрат на дитину з 20.03.2018 року по 01.01.2019 року позивач не підтвердила факт регулярного прийому дитиною лікарського засобу ОСОБА_5 . Позивачем жодним доказом не підтверджено факт купівлі підгузків. Розрахунок щомісячних втрат зроблено невірно. Просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково в розмірі 5051,19 грн. (додаткові витрати за період з 08.12.2015р. по 05.03.2018 року). В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 10 травня 2019 року (а.с.249), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».

03 червня 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження скрутного матеріального становища, відсутності доходів. Доводи відповідача про те, що позивачем не доведено, що ліки не приймалися дитиною і позивачем не доведено їх придбання є безпідставними, оскільки ці твердження спростовуються численними доказами по справі, оскільки ліки призначалися на постійній основі, є відповідна медична документація, яка підтверджує ї призначення, постійне вживання, дитина їх приймала кожний день, регулярно та періодично. Позивач надала суду видаткові накладні на придбання підгузків, у тому числі їх оригінали для огляду, тому оскільки видаткова накладна це первинний документ, який виписує постачальних, аби підтвердити факт передачі товарно-матеріальних цінностей покупцеві, то її наявність підтверджує факт придбання підгузків.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до ст. 181 СК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 з 15.08.2008 року (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.10.2010 року шлюб між сторонами розірвано. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 були стягнуті аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 27 серпня 2010 року і до досягнення повноліття дитиною (а.с. 9)

Згідно довідки про склад сім`ї дитина постійно проживає разом з матір`ю (а.с. 7).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 перебуває на обліку у лікаря-невролога дитячого амбулаторно-консультативної поліклініки КУ БМР «Бердянське ТМО» з діагнозом: Q.85 Туберозний склероз симптоматична епілепсія фармакоризистентна. Грубий когнітивний дефіцит.

ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом з 20.04.2011 року. ОСОБА_6 встановлена в 2015 році (а.с. 11-19, 74, 153).

Вказана хвороба відноситься до Переліку рідкісних (орфанних) захворювань, що призводять до скорочення тривалості життя хворих або їх інвалідизації та для яких існують визнані методи лікування, який затв. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27.10.2014 № 778 і є рідкісною природженою вадою розвитку, деформації та хромосомної аномалії (а.с. 209 зворот).

Дитина потребує стороннього догляду. Має особливості розвитку у зв`язку з хворобою: слова і фрази не вимовляє, мовні інструкції не виконує, на звернену мову не реагує, чашку, ложку не бере, самостійний навик ходіння в туалет відсутній. Себе не обслуговує (а.с. 74, 153).

Реабілітаційні та лікувальні заходи стосовно ОСОБА_3 проводяться згідно з індивідуальною програмою реабілітації від 22.04.2017 року (а.с. 26-28).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дитина потребує додаткових заходів та засобів для догляду: підгузки, сидіння для ванни, крісла стільці із санітарним оснащенням (а.с. 26-28, 74, 153).

Згідно листа Управління праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради від 09.01.2019 № 258 забезпечення виробами медичного призначення (підгузниками) дитини з інвалідністю ОСОБА_3 у лікувальному закладі на протязі 2015-2018 років не було здійснено, у зв`язку з відсутністю необхідного типу медичного засобу, ОСОБА_2 памперси (підгузки) на безоплатній основі не отримувала (а.с. 200).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що ліки не приймалися дитиною і позивачем не доведено їх придбання, так як це спростовується матеріалами справи, оскільки ліки призначалися на постійній основі, є відповідна медична документація, яка підтверджує їх призначення, постійне вживання, дитина їх приймала кожний день, регулярно та періодично.

Відповідно до ч. 1,2,3,4,5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Суд першої інстанції надав належну оцінку накладним та товарним чекам, відповідно до яких витрати на придбання памперсів (підгузків) для дитини за період часу з 08.12.2015 року по 05.03.2018 року склали 35564,42 грн. (а.с. 33-40, 86-135).

Згідно виписки з історії хвороби № 98 від 22.01.2015 року (а.с. 17) дитина пройшла курс лікування та приймала лікарський препарат декаметазон № 10 «Синактен-депо» на протязі 10 днів, по одній ампулі на день. Вартість однієї ампули склала 575,12 грн. Разом на цей препарат було витрачено 5750,12 грн. (а.с. 31-32).

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що дитина кожного дня, постійно, приймала лікарський засіб «Депакін-хроно». Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи виписками із медичної карти амбулаторного хворого від 08.05.2018 року, листом КУ БМР «Бердянське ТМО» від 17.05.2018 за № 1298 (а.с 17, 74,153), медичним висновком від 13.06.2012 року, консультаційним висновком спеціаліста № 67 від 31.03.2015 року (а.с. 11,13). Препарат дитина приймала з 13.01.2015 року по 02.07.2016 року (14 місяців). Ціна однієї упаковки складає 375 грн. В упаковці 30 таблеток. За цей період часу було придбано 28 упаковок. Таким чином, загалом було витрачено 10500 грн. (375х28) (а.с. 29, 82).

Згідно виписки з історії хвороби № 98 від 22.01.2015 року, виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 08.05.2018 року, листа КУ БМР «Бердянське ТМО» від 17.05.2018 за № 1298 (а.с 17, 74,153) дитина приймала лікарський препарат «Левицитам», на який було витрачено 713,69 грн.(а.с. 29,82), та у період часу з 03.07.2016 по 10.03.2018 року приймала лікарський препарат «Ламиктал» 25 мл., придбання якого позивачем підтверджено на суму 12741,30 грн.

З 10 березня 2018 року дитина постійно приймала медичний препарат «Кеппра», вартістю 4733 грн. (а.с. 78,79,80,81).

З 10.09.2015 року, один місяць приймала препарат «Максилак» № 10, одну капсулу один раз на день. За місяць було придбано 30 капсул на загальну суму 1 170 грн.(а.с. 83).

У відповідності до виписки з історії хвороби № 98 від 22.01.2015 року (а.с. 17), консультативного висновку спеціаліста від 20.11.2016 року (а.с. 12), консультаційного висновку спеціаліста № 62 від 03.03.2017 року (а.с. 18), консультативного висновку спеціаліста від 10.03.2018 року (а.с. 19), виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 08.05.2018 року (а.с. 74), листа КУ БМР «Бердянське ТМО» від 17.05.2018 за № 1298 дитина постійно, кожного дня приймала лікарський засіб «Сабріл» три рази на день. ОСОБА_5 приймає постійно з 13.01.2015 року. За цей період часу, тобто з 13.01.2015 року по 01.03.2018 року (39 місяців) на «Сабріл» було витрачено 59670 грн. (а.с. 30, 76).

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції вірно встановлено, що на вище перелічені ліки позивачем було витрачено 95278,11 грн. та на ортопедичне взуття було витрачено 5046 грн. (а.с. 84-85).

Вартість вказаних витрат підтверджена позивачем належними та допустимими доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Вживання ліків підтверджується листом КУ БМР «Бердянське ТМО» від 17.05.2018 за № 1298, лікарем-спеціалістом ОСОБА_7 , яка пояснила, що не приймати ці ліки дитина не могла, оскільки її життя, безпека та здоров`я залежить від їх вживання, а проти судомні ліки дитина взагалі повинна вживати постійно та щодня через приступи епілепсії та судоми.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з хворобою дитини. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1489цс17 вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим та підтверджуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Відповідно до роз`яснень п.п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №6 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягти лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним із батьків на утримання дитини (аліментів).

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розмір понесених додаткових витрат на дитину має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Враховуючи приписи Конвенції про права дитини, принцип забезпечення найкращих інтересів дитині, норми Сімейного кодексу України дозволяють стягувати як фактично понесені додаткові витрати на дитину, так і передбачають можливість стягнення додаткових витрат наперед, у тому числі періодично.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 не працює та позбавлена можливості працевлаштуватися, оскільки за медичними показниками дитина ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що 1/2 частка понесених позивачем витрат на лікування дитини у сумі 67944,27 грн. підлягає компенсації за рахунок відповідача, оскільки понесені позивачем витрати підтвердженні належними та допустимими доказами у розумінні статті 76 ЦПК України.

Визначаючи розмір витрат, які позивач понесе у період з 19.03.2018 року по 31.12.2018 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодилася колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача підлягають стягненню додаткові витрати, які позивач понесе за вказаний період на загальну суму 2222,40 грн., щомісячно. Вказані витрати підтверджені позивачем належними та допустимими доказами, а саме: виписками з історії хвороби № 98 від 22.01.2015 року, консультативного висновку спеціаліста від 20.11.2016 року, консультаційного висновку спеціаліста № 62 від 03.03.2017 року, консультативного висновку спеціаліста від 10.03.2018 року, виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 08.05.2018 року, листа КУ БМР «Бердянське ТМО» від 17.05.2018 за № 1298 (а.с. 11-19, 74, 153), в яких чітко зазначено, які препарати необхідно приймати дитині.

Заперечуючи проти додаткових витрат на дитину та не визнаючи їх, скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що дитина не потребує вказаних ліків та доказів того, що дитина не приймала ліків.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Окрім цього, п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено обов`язок учасника справи подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Аналогічні положення містяться у ч. 5 статті 177 ЦПК України.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Тобто, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція про захист прав та основоположних свобод, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38). Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України (справа «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.)

Цей принцип запроваджено і статтею 12 ЦПК, де прямо зазначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на вищенаведене, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Колегія погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки матеріалами справи підтверджено, що дитина за станом здоров`я потребує заявлених вимог.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: