Справа № 377/803/18 Головуючий 1 інстанція- Малишенко Т.О.
Провадження № 22-ц/824/9422/2019 Доповідач апеляційна інстанції- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 липня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 12 серпня 2010 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн. із сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 25 жовтня 2018 року становить 58566,67 грн., з яких тіло кредиту - 24073,51 грн., проценти - 14532,88 грн., пеня - 16695,20 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 2765,08 грн. Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 58566,67 грн.та судові витрати.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, посилаючисьна невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність у відповідача боргу за кредитним договором, хоча банк надав на підтвердження цього відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідача, розрахунок боргу, Умови та правила надання

- 2 -

банківських послуг і інші докази, які відповідач не спростував. Суд не врахував, що згідно підписаної відповідачем анкети-заяви сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, та вчиняли дії на його виконання, а отже він є укладеним між сторонами, а відтак згідно ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами, що відповідає судовій практиці Верховного Суду у постанові від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц та у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц. Окрім того, суд не врахував, що спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі договору приєднання і регулюються ст.634 ЦК України, згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про неукладення договору. Вважає, що суд у рішенні припустив порушення норм матеріального права, що регулюють укладання договору. Суд належним чином не дослідив та не дав оцінки наданому банком розрахунку боргу, який доводить наявність заборгованості, при цьому не погодившись із розрахунком банку, суд не навів свого розрахунку.

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 58566,67 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 12 серпня 2010 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «Приватбанк» заповнив і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3500 грн., який пізніше був збільшений до 25000 грн., що стверджується копією анкети-заяви (а.с.10), копією паспорта (а.с.11), розрахунком боргу (а.с.6-9) та довідкою про умови кредитування (а.с.12).

- 3 -

Відповідач ОСОБА_1 користується до цього часу кредитними коштами та здійснює регулярне погашення кредиту на суму від 100 грн. до 7000 грн., що стверджується наданим банком розрахунком.

Наведені обстаивни підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю факту укладання між сторонами кредитного договору і як наслідок відсутності у відповідача зобов`язань по поверненню коштів.

При цьому суд виходив із того, що заповнена та підписана відповідачем 12 серпня 2010 року анкета-заява не може вважатися доказом укладення кредитного договору та передання кредитних коштів відповідачу, що у свою чергу свідчить про відсутність досягнення між сторонами згоди щодо кредитного ліміту, розміру процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, а Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позивача.

Також суд керувався тим, що за період користування грошовими коштами відповідачем у сукупності сплачено 88739,54 грн., що перевищує як суму кредитних коштів 25000 грн., так суму процентів за користування коштами, визначених на рівні облікової ставки НБУ за період із 13 серпня 2010 року по 25 жовтня 2018 року - 26411,20 грн.

Колегія суддів частково погоджується із висновками суду.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду про недоведеність факту укладання між сторонами кредитного договору, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Вирішуючи спір, суд дав невірну оцінку наявним у справі доказам. Зокрема, на підтвердження своїх вимог банк надав до суду копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 , яка підписана відповідачем 12 серпня 2010 року і містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема дату його народження, індивідуальний податковий номер, дівоче прізвище матері, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону, номер робочого телефону, відомості про дружину та її ПІБ, а також місце роботи і посаду позичальника.

Також, банк додав копію паспорта відповідача, який надавав до банку свій паспорт паспорт при оформленні анкети-заяви.

Окрім того, банк надав розрахунок боргу, який містить детальну інформацію про рух коштів по кредитній картці і підтверджує факт користування позичальником кредитними коштами, в тому числі вчинення ним систематичних дій на погашення кредиту.

Вказані документи належним чином посвідчені і не спростовані відповідачем.

Будь-яких доказів про те, що банк подав недостовірні чи підроблені документи, відповідач суду не надав, не звертався ні до правоохоронних органів, ні до банку із заявами про те, що він заяви до банку не подавав, коштів не отримував, а подані банком документи не відповідають дійсності.

Суд, відхиливши надані банком докази за відсутності заперечень відповідач проти них, дав їм неналежну оцінку та порушив принцип змагальності, передбачений ч.3 ст.2 ЦПК України.

Крім того, суд не звернув уваги, що відповідач подав заперечення на позов, зі змісту яких слідує, що він не заперечує факт отримання у користування грошових коштів, проте, заперечує розмір заборгованості та правильність обчислення її складових, посилаючись на те, що сторони не досягли згоди щодо розміру процентів, комісії та пені.

Отже, наведені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку є належними, достовірними та достатніми у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України, і підтверджують факт звернення відповідача до банку, отримання ним кредитних коштів та виникнення між сторонами

- 4 -

кредитних правовідносин і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.

Водночас колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо недоведеності факта укладання між сторонами кредитного договору не призвела до неправильного вирішення спору.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволенння з огляду на його необгрунтованість.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що 12 серпня 2010 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, розмір кредитного ліміту, зазначений у заяві, становить 3500 грн., який надалі був збільшений до 25000 грн.

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах. Відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та здійснював періодичне погашення кредиту в розмірі від 100 грн. до 7000 грн., що стверджується наданим банком розрахунком.

Також, судом встановлено, що у анкеті-заяві, на підставі якої відповідач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, не зазначено ні розмір процентів за користування коштами, ні розмір пені та штрафів, який переббачили сторони, ні розмір комісії.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами (ч.1). Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч.2).

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, за загальним правилом, визначеним у цих правових нормах, користування грошовими коштами є оплатним у вигляді процентів, розмір яких визначається домовленістю сторін, а за її відсутності - на рівніоблікової ставки НБУ.

За період користування грошовими коштами відповідачем у сукупності сплачено 88739,54 грн., що перевищує як суму кредитних коштів 25000 грн., так і суму процентів за користування коштами, визначених на рівні облікової ставки НБУ (з огляду на відсутність домовленості сторін про розмір процентів) за період із 13 серпня 2010 року по 25 жовтня 2018 року - 26411,20 грн. (а.с.70-71).

За таких обставин суд вірно відмовив у задоволенні позову з огляду на недоведеність вимог щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній

- 5 -

формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

В матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_1 , на підставі якої відповідач отримав грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів, що підтверджує відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування кредитними коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 30 %, в тому числі збільшених із 01 вересня 2014 року - 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року - 43,20 %.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідачки. Доказів, які б підтверджували, щосаме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні,

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Це ж стосується доводів позивача про те, що суд не врахував виникнення спірних правовідносини між сторонами на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про неукладення договору. Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки відповідач проти цього заперечує, його підпис в умовах відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у стягненні на користь банку неустойки у формі пені у розмірі 16695,20 грн. та неустойки у формі штрафу: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 2765,08 грн., оскільки встановлено, що в анкеті-заяві ОСОБА_1 від 12 серпня 2010 рокувідсутні дані про умови застосування та розмір неустойки (пені, штрафу).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій

- 6 -

формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови не містять підпису позичальниці, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

З викладених підстав колегія суддів відхиляє доводи позивача про неврахування судом практики Верховного Суду у постановах: від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц та від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, оскільки в цих справах встановлено інші фактичні обставини.

Доводи скарги про те, що відповідач користувався коштами і періодично погашав кредит, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення зазначених у розрахунку процентів (збільшених процентів) та неустойки у вигляді пені і штрафів з огляду на відсутність визначених сторонами у договорі їх розміру, умов та порядку застосування.

Відхиляючи даний довід щодо неналежної оцінки судом наданого банком розрахунку боргу, який доводить наявність заборгованості, колегія суддів вважає, що суд прийшов до вірного висновку про недоведеність заборгованості, врахувавши, що за період із 13 серпня 2010 року по 25 жовтня 2018 року користування грошовими коштами відповідачем у сукупності сплачено 88739,54 грн., які невірно зараховувалися банком на погашення пені та процентів, в тому числі збільшених, а сплачені відповідачем кошти перевищують як суму кредитних коштів 25000 грн., так суму процентів за користування коштами, визначених на рівні облікової ставки НБУ (з огляду на відсутність домовленості сторін про розмір процентів).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 квітня 2019 рокупідлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

- 7 -

Мотивувальну частину рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 квітня 2019 року змінити в частині правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

В іншій частині рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: