Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 712/14860/18

Провадження 2/712/790/19

25 березня 2019 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Марцішевської О.М.

за участю секретаря судового засідання - Олефіренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради про зняття особи з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (вул.Благовісна,400/1, м.Черкаси) звернулась до суду з вказаним позовом до Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради (вул.Б.Вишневецького,36, м.Черкаси), посилаючись на те, що на підставі договору поділу житлового будинку, що є у спільній частковій власності, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_2 10.07.2018, ОСОБА_1 є власником 47/50 часток житлового будинку по вул.Благовісна,400/1 в м.Черкаси. Договір поділу був укладений між позивачем та її колишнім чоловіком ОСОБА_3, фактично частина будинку була придбана ними за договором купівлі-продажу частини будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4, 01.07.2003року. Належна позивачу частина домоволодіння має окремий вхід, окрему домову книгу, наказом Депаратаменту архітектури та містобудування від 16.07.2018 №2555-а частині домоволодіння залишено адресу - вул.Благовісна,400/1. Відповідно до даних будинкової книги та відомостей адресної картки в належній позивачу частині будинку за адресою: м.Черкаси, вул.Благовісна,400/1 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, її донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка згідно відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть померла 07 червня 1988 року. 05.10.2018 позивач звенрулась до Управління з питань державної реєстрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та додала витяг про смерть ОСОБА_6 від 29.08.2018 №6, однак Управлінням з питань державної реєстрації їй було відмовлено у зв"язку з тим, що позивач не подала необхідних документів для зняття з реєстраційного обліку, а саме відсутній оригінал свідоцтва про смерть. Оскільки ОСОБА_6 не є родичем позивача, отримати в органах РАЦС оригінал свідоцтва про смерть є неможливим, а тому позивач змушена звернутись до суду за захистом порушених прав та інтересів. У зв"язку з викладеним, позивач просить зняти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Позивач в судове засідання не з"явилася, у наданій суду заяві просила розглянути справу без її участі, позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлявся про судовий розгляд належним чином, відзиву не подав.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору поділу житлового будинку, що є у спільній частковій власності, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_2 10.07.2018, ОСОБА_1 є власником 47/50 часток житлового будинку по вул.Благовісна,400/1 в м.Черкаси.

Договір поділу був укладений між позивачем та її колишнім чоловіком ОСОБА_3, фактично частина будинку була придбана ними за договором купівлі-продажу частини будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4, 01.07.2003року. Належна позивачу частина домоволодіння має окремий вхід, окрему домову книгу, наказом Депаратаменту архітектури та містобудування від 16.07.2018 №2555-а частині домоволодіння залишено адресу - вул.Благовісна,400/1.

Відповідно до даних будинкової книги та відомостей адресної картки в належній позивачу частині будинку за адресою: м.Черкаси, вул.Благовісна,400/1 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, її донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка згідно відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть померла 07 червня 1988 року.

05.10.2018 позивач звернулась до Управління з питань державної реєстрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та додала витяг про смерть ОСОБА_6 від 29.08.2018 №6, однак Управлінням з питань державної реєстрації їй було відмовлено у зв"язку з тим, що позивач не подала необхідних документів для зняття з реєстраційного обліку, а саме відсутній оригінал свідоцтва про смерть.

Оскільки ОСОБА_6 не є родичем позивача, отримати в органах РАЦС оригінал свідоцтва про смерть є неможливим, а тому позивач змушена звернутись до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Цивільного кодексу України та ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, у відповідності до яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. ст. 317, 319 ЦК України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів.

Втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

В рішенні Європейського суду з прав людини та основоположних свобод від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Відповідачем відмовлено позивачці у знятті з реєстрації місця проживання померлої особи у належному позивачці житловому помешканні, оскільки остання не надала оригіналу свідоцтва про смерть вказаної особи, однак позивачка не наділена правом отримання такого документа щодо померлої особи, яка не є її родичем.

Разом з тим, наказом Міністерства юстиції України від 26 грудня 2016 р. № 3773/5 затверджені зміни до деяких нормативно правових актів у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, а саме: органи місцевого самоврядування (їх посадові особи) мають право звертатись до відділів державної реєстрації актів цивільного стану із запитами щодо зареєстрованих актів цивільного стану, якщо запит зроблено у звязку зі здійсненням ними повноважень, визначених актами законодавства.

З урахуванням цього, суд приходить до висновку про необгрунтованість відмови відповідача у заяві позивачки про зняття з реєстрації у належному їй житлі померлої особи, оскільки вказана відмова грунтується на вимозі щодо надання позивачкою документу, який остання за законом не має право отримувати та водночас законодавством передбачено можливість відповідача на доступ до вказаної інформації у адміністративному порядку та, окрім вказаного, на відповідача покладений обов'язок вживати заходів щодо дотримання законності у межах компетенції у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб. У даному випадку бездіяльність відповідача щодо виконання покладених на нього повноважень за заявою позивачки щодо скасування реєстрації місця проживання померлої особи не може вважатись законною та такою бездіяльністю порушені права позивачки як власника житлового приміщення на користування своїм майном, оскільки збільшуються комунальні витрати по утриманню майна, тому суд вважає, що обгрунтованим посилання позивачки на норми ст. 391 ЦК України для захисту своїх прав, оскільки відмова без законних підстав у скасуванні державної реєстрації місця проживання померлої особи у житловому приміщення за заявою його власника являється втручанням у право власності останнього, а тому порушені права позивачки підлягають до поновлення та судового захисту.

З матеріалів справи та обставин справи вбачається, що порушення права власності позивача не може бути усунено в інший спосіб, як скасування державної реєстрації місця проживання померлої особи за місцем знаходження належної позивачки частини будинку, оскільки порушення відбулося саме внаслідок бездіяльності у скасуванні державної реєстрації вказаної особи. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що передбачено ст.280 ЦПК України.

При розподілі судових витрат по оплаті судового збору суд виходить з того, що позивачкою не заявлено про відшкодування понесеного нею судового збору за рахунок відповідача.

Керуючись п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 4,7,10,81,141, 263-266, 280-282 ЦПК України, ст.ст.317, 391 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити повністю.

Скасувати державну реєстрацію місця проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла 07 червня 1988 року, за адресою : м.Черкаси, вул.Благовісна,400/1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до суду апеляційної інстанції) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, відповідачем- у випадку залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або за результатом розгляду справи судом апеляційної інстанції.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Дата виготовлення повного тексту рішення 29.03.2019р.

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua