РІШЕННЯ

іменем України

29 березня 2019 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області

головуючий - суддя Овдієнко В. В.

секретар судового засідання - Іванова О. В.

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у підготовчому провадженні в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

у с т а н о в и в:

17.12.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, а 18.01.2019 - з уточненою позовною заявою, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 17 січня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 07, та про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн щомісячно, з моменту звернення до суду з цим позовом, до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

В обґрунтування позову зазначила, що з 17.01.2009 вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Після реєстрації шлюбу вони мешкали в квартирі його матері за адресою: м. Зміїв Харківської області, Пролетарське шосеАДРЕСА_1.

За час перебування в шлюбі у них народилася спільна дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

До шлюбу вони були знайомі лише кілька місяців, що не дало їм добре пізнати одне одного. Після народження дочки у них почалися постійні конфлікти та суперечки, через що спільне життя стало неможливим та нестерпним. Відповідач зловживав алкоголем, ніде не працював, а розраховував на кошти, які держава виділяла як допомогу при народженні дитини. Кошти з державної допомоги по народженню дитини відповідач витрачав на власний розсуд, не даючи нічого на потреби дитини та її власні потреби. Не приділяв їм жодної уваги. Через це вона змушена була переїхати з дитиною до своїх батьків.

Кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У зв'язку з цим, шлюбні стосунки були фактично припинені в жовтні 2014 року. З цього ж часу вони почали жити окремо, вона зі своїми батьками в м. Зміїв Харківської області, Таранівське шосеАДРЕСА_2, а відповідач зі своєю матір'ю в м. Зміїв Харківської області, Пролетарське шосе АДРЕСА_3.

Їхня спільна дитина є ще маленькою і багато речей не розуміє, але в подальшому факт окремого проживання батьків, участь у вихованні лише матері, та відсутність батька, як чоловічої складової у вихованні, може суттєво вплинути на психіку дочки, погляди на життя, в тому числі на шлюб та формування світогляду, особливо, щодо відносин в родині між чоловіком та жінкою, які є основою в будь-якої сім'ї.

Вона неодноразово протягом останнього часу намагалася говорити з відповідачем про їхні особисті сімейні проблеми, пропонувала спокійно вирішувати їх, однак ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалося з часу народження дочки, і хоча вона прикладала для цього максимально зусиль, їхні відносини переросли в ще більш ворожі.

В результаті їхніх розмов вона прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім'ю їхньої спільної дитини, тим більше відповідач матеріально не забезпечує та не бере участі у вихованні їхньої дитини.

За наведених обставин їхній шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем та збереження їхньої сім'ї є неможливим. Сім'я фактично розпалась, в зв'язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їхнього розлучення. Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі. Майнових спорів між ними немає. Шлюб вони розривають вперше.

Крім тою, їхня спільна дитина, що була народжена за час шлюбу проживає та буде проживати з нею.

За час шлюбу спільного майна ними набуто не було.

З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач, матеріально їй та їхній дитині взагалі не допомагає, участі у її вихованні не приймає, внаслідок чого вона не має можливості сама утримувати їхню малолітню дочку, через що постійну допомогу їй надають її батьки, з якими вона проживає.

Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч зазначеній вимозі, відповідач ухиляється від свого обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини.

Між нею та відповідачем на момент пред'явлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини.

В зв'язку з тим, що відповідач з жовтня 2014 року не підтримував з нею та їхньою дочкою відкритих відносин, на момент подання цього позову вона не має достовірних відомостей про те, де саме працює її чоловік, і чи він працює офіційно, чи працює взагалі.

На скільки їй відомо, за останні роки він неодноразово змінював місце своєї роботи, яка була не кваліфікована, а тому мала зміст різного характеру, виду та сфери діяльності, що призводило до отримання відповідачем непостійних та нерегулярних доходів, які в досить значній частині становили доходи від неофіційних джерел.

Крім того, відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов'язкового утримання з його боку.

В той же час, вона не має повноцінної можливості самостійно утримувати та виховувати малолітню дочку, через що вони фактично перебувають на утриманні її батьків. При таких умовах, враховуючи вищевикладене та керуючись положенням ст. 184 СК України, розмір аліментів на утримання неповнолітньої дочки необхідно визначити в твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн, оскільки відповідач не має постійного заробітку, а доходи його є мінливими та нерегулярними. Більш того, за наявності такої істотної обставини як отримання ним доходу від неофіційних джерел заробітку, з відповідача на її користь необхідно стягнути аліменти саме в твердій грошовій сумі з моменту звернення з цим позовом до суду та до досягнення їхньою дочкою повноліття.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 28.12.2018 була залишена без руху через не відповідність вимогам статей 175, 177 ЦПК України.

В установлений судом строк позивач подала уточнену позовну заяву.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22.01.2019 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 28.02.2019.

28.02.2019 підготовче судове засідання відкладено на 29.03.2019.

28.02.2019 позивач ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позову наполягала.

25.03.2019 відповідач ОСОБА_2 подав заяву, в якій позов визнав, просив розглянути справу за його відсутності.

29.03.2019 відповідач ОСОБА_2 засобами телефонного зв'язку підтримав раніше подану заяву про судовий розгляд справи за його відсутності та просив ухвалити рішення у підготовчому засіданні.

29.03.2019 належним чином повідомлені учасники справи на підготовче засідання не з'явилися, що з урахуванням поданих ними заяв не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснювалося.

Дослідивши доводи, викладені учасниками справи у заявах по суті справи та з процесуальних питань, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частин 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Статтею 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Даними свідоцтва про шлюб Серія 1-ВЛ № 104207 та копії свідоцтва про народження Серія 1-ВЛ № 166947 підтверджується, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17.01.2009, від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6, 7).

Згідно довідки Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні-/будинку осіб № 9444 від 07.12.2018, позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, Таранівське шосе, № 6АДРЕСА_4 (а. с. 8).

За інформацією Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області №02-19/1436 від 21.12.2018 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, Пролетарське шосеАДРЕСА_1 (а. с. 16).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони припинили проживання однією сім'єю та спільне ведення господарства, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, між сторонами не досягнуто згоди щодо участі батька, який проживає окремо, в утриманні спільної дитини. Ці обставини не заперечувалися і відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом № 11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

У відповідності зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У позовній заяві стверджувалося позивачкою, а також і не заперечувалося відповідачем, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Статтею 180, частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено зобов'язання батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожній дитині гарантовано право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Позивачем ОСОБА_1 надано докази того, що відповідач ОСОБА_2, який проживає окремо від неї з дитиною, є батьком їх спільної неповнолітньої дитини, тому зобов'язаний її утримувати до досягнення повноліття, однак між ними не досягнуто згоди щодо порядку участі батька в утриманні дитини.

Відповідач ОСОБА_2 до підготовчого засідання подав заяву про визнання позову, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Відповідно до положень статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відповідачем подана заява про визнання позову до початку розгляду справи по суті, належить повернути позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету.

Оскільки позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача судові витрати, понесені нею по сплаті судового збору, з відповідача на користь позивача належить стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Крім того, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 704 грн 80 к. за вимогу майнового характеру про стягнення аліментів, яка підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України в частині стягування аліментів рішення підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць.

Керуючись статтями 12, 13, 76-82, 89, 141, 142, 189, 197, 198, 200, 206, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (до шлюбу Красовська) ОСОБА_4, зареєстрований 17 січня 2009 року (актовий запис № 07) відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області, - розірвати.

Прізвища сторін після розірвання шлюбу залишити без змін.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі 1 000 (одна тисяча) грн 00 коп. щомісячно, із щорічною індексацією відповідно до закону, починаючи з 17 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зобов'язати управління державної казначейської служби у Зміївському районі Харківської області повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн 40 к., сплаченого при поданні позову за квитанцією № 13 від 17.12.2018 в ТВБВ "Ощадбанк".

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 352 (триста п'ятдесят дві) грн 40 к. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 до Державного бюджету України (стягувач Державна судова адміністрація України) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., які перерахувати на рахунок отримувача 6001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві (м. Київ) 22030106, код за ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача: 899998; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягування аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1, місце проживання зареєстроване за адресою: 63403, Харківська область, м. Зміїв, Таранівське шосеАДРЕСА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_2, місце проживання зареєстроване за адресою: 63403, Харківська область, м. Зміїв, Пролетарське шосеАДРЕСА_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Повне рішення складене 29.03.2019.

Головуючий: В. В. Овдієнко