Дата документу 02.04.2019 Справа № 335/5753/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/5753/17Головуючий у 1-й інстанції Соболєва І.П. Повний текст рішення складено 23.11.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/1043/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року у справі за позовом Харківського національного медичного університету (надалі - ХНМУ) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ХНМУ звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-2), в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за навчання в сумі 60379,98 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що наказом №301-с від 11.08.2013 відповідач ОСОБА_2 зарахований в число студентів 1 курсу денної форми навчання ХНМУ за державним замовленням з 01.09.2013 року. 12.08.2013 між ОСОБА_2 та ХНМУ була укладена угода про підготовку фахівця з вищою освітою № 1300264.

Відповідно до п. 2.4. Угоди № 1300264 від 12.08.2013 (з урахуванням додаткової угоди від 04.09.2013 № 1), відповідач взяв на себе наступне зобов'язання: «У разі дострокового відрахування з університету за власним бажанням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, включаючи суму стипендії та матеріальної допомоги, за час навчання в університеті».

27.01.2016 відповідачем особисто було подано заяву про відрахування його з числа студентів ХНМУ за власним бажанням. 01.02.2016 року наказом №64-с ОСОБА_2 відраховано з числа студентів університету за власним бажанням.

За період навчання відповідача були витрачені кошти в розмірі 60379,98 грн., з яких: 40140,00 грн. - вартість навчання; 20239,98 грн. - сума виплаченої Відповідачу стипендії та матеріальної допомоги, які відповідач повинен відшкодувати згідно вимог ЦК України.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 19) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року (т.с. 1 а.с. 222-225) позов Харківського національного медичного університету у цій справі задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Харківського національного медичного університету () заборгованість за навчання у сумі 60379,98 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківського національного медичного університету 1600,00 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 229-235) просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 1 а.с. 238).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 1 а.с. 246), справу призначено до апеляційного розгляду в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 249?т.с. 2 а.с. 25).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач ХНМУ подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 у цій справі (т.с. 2 а.с. 1-10).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 12, 13, 43, 49, 76-77, 81, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що наказом Харківського національного медичного університету №301-с від 11.08.2013 (т.с. 1 а.с. 9) ОСОБА_2 зарахований з 01.09.2013 року студентом першого курсу денної форми навчання за напрямом підготовки "Медицина" (спеціальність 7.12010002 Педіатрія) за державним замовленням.

12.08.2013 року між студентом ОСОБА_2 та ХНМУ, в особі ректора Лісового В.М. була укладена угода про підготовку фахівця з вищою освітою №1300264 (т.с. 1 а.с. 7).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2., 2.1, 2.2. вказаної угоди університет зобов'язується забезпечити студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації, а студент в свою чергу зобов'язується оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю та прибути після закінчення університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років.

04.09.2013 року між ОСОБА_2 та ХНМУ укладено додаткову угоду №1 до угоди № 1300264 від 12.08.2013 року про підготовку фахівця за вищою освітою (т.с. 1 а.с. 8).

Із пунктів 1 та 2 вказаної додаткової угоди №1 до угоди № 1300264 від 12.08.2013 року про підготовку фахівця за вищою освітою вбачається, що договір було доповнене, зокрема, п. 2.4. наступного змісту: "У разі дострокового відрахування з університету за власним бажанням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, включаючи суму стипендії та матеріальної допомоги, за час навчання в університеті".

Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідач, укладаючи угоду з вузом прийняв її умови.

27.01.2016 року відповідачем подано ректору ХНМУ Лісовому В.М. заяву про відрахування його з числа студентів ХНМУ за власним бажанням (т.с. 1 а.с. 10), з проханням видати йому атестат, додаток до атестату та академічну довідку в терміновому порядку, в зв'язку з переїздом.

На підставі вказаної заяви, наказом від 01.02.2016 року №64-с ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 11), студента ІІІ медичного факультету 3 курсу 2 групи відраховано з числа студентів університету за власним бажанням з 01.02.2016 року.

Наказом Запорізького державного медичного університету від 04.02.2016 року за № 109-с "Про поновлення на навчанні з іншого навчального закладу" студента ОСОБА_2 поновлено та допущено до навчання у складі студентів 3 курсу 7п групи (6 семестр) 2015-2016 н.р. ІІ-го медичного факультету спеціальність "Педіатрія", за договором про навчання на платній основі № 13/2016 від 08.02.2016, з 02.02.2016. Підстава видання наказу: заява студента від 18.01.2016; протокол засідання фахової атестаційної комісії ЗДМУ від 29.01.2016.

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що підставою для звернення ОСОБА_2 до Харківського Національного медичного університету із заявою про відрахування від 27.01.2016 був вступ на навчання в інший навчальний заклад у м. Запоріжжі на підставі заяви від 18.01.2016 (т.с. 1 а.с. 101).

11.11.2016 року позивачем за адресою реєстрації відповідача направлено лист-вимогу вих. № 303-2/03-12 (т.с. 1 а.с. 12), з проханням сплатити до державного бюджету України заборгованість в розмірі 60379,98 грн., з яких: 40140,00 грн. - вартість навчання; 20239,98 грн. - сума виплаченої стипендії.

Оскільки, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання, за угодою, оволодіти теоретичними і практичними знаннями..., прибути після закінчення Харківського національного медичного університету на місце направлення...., відшкодувати вартість навчання у разі відрахування за власним бажанням, не виконав.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з наступних норм законодавства.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Ч. 1 ст. 509 ЦК України наголошує, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, аза відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

П. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачає правові наслідки порушення зобов'язання, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 614 ЦК).

Згідно зі ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Ч. 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином згідно до умов договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно із звичаями ділового обороту чи іншими вимогами, які звичайно ставляться. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (належне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки відповідач не закінчив навчання в ХНМУ, відрахований з Харківського національного медичного університету за власним бажанням з 3-го курсу, він має відшкодувати позивачу фактичні витрати, пов'язані з його навчанням в університеті, згідно п. 2.4 Угоди № 1300264 від 12.08.2013 (з урахуванням додаткової угоди від 04.09.2013 №1 до даної Угоди) та відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, включаючи суму стипендії та матеріальної допомоги, за час навчання в університеті.

Згідно з наказом ХНМУ від 08.04.2013 № 135 "Про затвердження вартості навчання вітчизняних студентів набору 2013-2014 навчального року", затверджено вартість навчання, зокрема, за спеціальністю "Педіатрія" (7.12010002): за весь строк навчання 93660,00 грн.; за місяць навчання - 1 338,00 грн. (т.с. 1 а.с. 6).

Згідно з довідкою про суми нарахованої та виплаченої стипендії та матеріальної допомоги ОСОБА_2 за період навчання з 01.09.2003 по 31.01.2016 в ХНМУ від 19.12.2016 за вих. № 827/22 (т.с. 1 а.с. 5), відповідач за вказані періоди отримав: з 01.09.2013 по 31.12.2013 стипендія - 2920,00 грн., матеріальна допомога - 730,00 грн.; з 01.01.2014 по 31.12.2014 стипендія - 3667,52 грн.; з 01.01.2015 по 31.12.2015 стипендія - 11823,08 грн.; з 01.01.2016 по 31.01.2016 стипендія - 1099,38 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості студента ОСОБА_2 за період навчання в ХНМУ з 01.09.2013 по 31.01.2016 вартість навчання становить 60379,98 грн., із яких: 40140,00 грн. - вартість навчання за 30 навчальних місяців; 19509,98 грн. - сума стипендії; 730,00 грн. - сума матеріальної допомоги.

Суд першої інстанції правильно вважав, що доводи відповідача про те, що законодавством не передбачено обов'язковість відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, спростовуються вищевказаними обставинами, встановленими судом першої інстанції, а також укладеною і не визнаною недійсною угодою сторін.

Таким чином, посилання відповідача на те, що положеннями Конституції України не передбачено відшкодування вартості навчання відповідачем, у зв'язку з відрахуванням з вищого навчального закладу на третьому курсі навчання, призводить до порушення його конституційного права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, безпідставні.

Оскільки, ОСОБА_2, добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився навчаючись за кошти державного бюджету та погодилась, що у разі відрахування за власним бажанням відшкодувати вартість навчання. Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його конституційних прав.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача у цій справі обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки дані правовідносини, які склалися між сторонами по даній справі витікають з договірних відносин, які є обов'язковими для виконання сторонами.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 дублюють доводи заперечень відповідача на позов позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи також є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі.

Ст. 627 ч. 1 ЦК України (свобода договору) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Харківський національний медичний університет є належним позивачем у цій справі. ХНМУ є державним вищим навчальним закладом і фінансується за рахунок державного бюджету згідно із Бюджетним кодексом України. До матеріалів цієї справи університетом були надані кошториси ХНМУ на 2013-2016 роки (період навчання ОСОБА_2 у ХНМУ т.с. 1 а.с. 58-61). ХНМУ перераховує вказані кошти до Державного бюджету України на відповідний код класифікації доходів бюджету.

Відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі безпідставно посилається на норми законодавства (п.1 Порядку відшкодування коштів державного або місцевого бюджету, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців, затвердженого постановою КМУ від 26.08.2015 року № 658 тощо), які у цій справі не застосовувались.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору на загальну суму 2400,00 грн. (т.с. 1 а.с. 228, 242), сплаченого ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 02.04.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.