ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/8562/17

Провадження № 22-ц/818/1460/19

Категорія: відшкодування шкоди

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант»

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 грудня 2018 року у складі судді Довготько Т.М.

у цивільній справі №643/8562/17за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-

встановив:

06.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 вартість матеріальної шкоди у розмірі 18 001,97 грн., витрати на проведення оцінки - 1 000,00 грн., та судові витрати, а саме судовий збір 640,00 грн. і 50,00 грн. витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позову зазначав, що 21.12.2016 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Тарасівська у напрямку вул.Академіка Павлова, , перетинаючи перехрестя пр. Московського та вул. Академіка Павлова в м. Харкові порушив правила дорожнього руху, у результаті чого допустив зіткнення з належним йому автомобілем «ZAZ Lanos», державний реєстраційний НОМЕР_2 .

Згідно постанови по справі про адміністративне правопорушення Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 визнано винним у правопорушенні, передбаченому ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

У зв`язку з тим, що у ДТП визнано винним ОСОБА_2 , він звернувся до страховика з заявою про дану подію для отримання належного страхового відшкодування за шкоду спричинену внаслідок ДТП та надав пошкоджений автомобіль для огляду. Страховиком було перераховано страхове відшкодування у розмірі 26000,00 грн. Для оцінки вартості матеріальної шкоди автомобіля, позивач звернувся до незалежного судового експерта, сплативши послуги у розмірі 1000,00 грн., який склав висновок експертного автотоварознавчого дослідження, згідно якого, вартість матеріального збитку автомобіля складає 44001,97 грн.

Для захисту своїх порушених прав та законних інтересів він звернувся за правовою допомогою, у звязку з чим був укладений договір про надання правової допомоги. Послуги надаваної позивачу правової допомоги оплачені у розмірі 50,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Суд вирішив: стягнути у відшкодування шкоди 18001грн. 97 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 50 грн. 00 коп., витрати на проведення експертного висновку у розмірі 1000грн.00 коп., витрати проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 5005,00грн., та судовий збір в розмірі 640 грн.00, а всього 24696 (двадцять чотири тисячі шістсот девяносто шість) грн. 97 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення , яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано того, що ОСОБА_1 фактично та юридично погодився із сумою матеріального збитку, завданого йому внаслідок ДТП у розмірі 28 000,00 грн., про що свідчить лист ПАТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» від 16.02.2018 року.

Таким чином, позивача повністю влаштовувала сума у 28 000,00 грн., яка йому була виплачена страховою компанією, незважаючи на те, що вже існував висновок експертного авто товарознавчого дослідження від 10.05.2017 року.

Посилаючись на положення п.36,2 ст. 36 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначає, що ОСОБА_1 не наполягав на проведенні оцінки розміру завданого йому збитку та погодився на виплату суми у 28 000,00 грн., вважаючи її достатньою для задоволення своїх потреб на відновлення пошкодженого майна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до змісту ч. 13 ст. 7, ч. ч. 4-6 ст.19, ст.ст.274, 353, 368, ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 21.12.2016 року о 18-30год. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Chery», державний реєстраційний НОМЕР_3 , по вул. Тарасівська у напрямку вул.Академіка Павлова, в м.Харкові, не надав дорогу автомобілю «ЗАЗ», державний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що наближався праворуч, та допустив з ним зіткнення, внаслідок чого автомобілям завдано механічних пошкоджень.

Постановою Московського районного суду м.Харкова ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУаП і накладено на нього адміністративне стягнення.( а.с. 6)

Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження від 10.05.2017 року, виконаного ФОП ОСОБА_3 вартість матеріального збитку , спричиненого власнику автомобіля ZAZ LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_4 , пошкодженого при ДТП 21.12.2016 року становить 44001,97 грн.( а.с. 8-44)

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 17.10.2017 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «МЕГА-ГАРАНТ» ( а.с. 78)

Учасниками справі не заперечується, що 15.10.2016 року між ПАТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» та громадянином ОСОБА_5 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і видано поліс АК1625185, згідно з яким застрахована його цивільно-правова відповідальність як власника автомобіля «Chery», державний реєстраційний НОМЕР_3 .

02.06.2017 року ПАТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» здійснило виплату страхового відшкодування за вищезазначеним полісом на користь ОСОБА_1 в розмірі 26 000,00 грн. ( а.с. 94)

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.04.2018 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_6. про призначення судової авто товарознавчої експертизи , проведення якої доручено експертам ХНДІ СЕ імені Заслуженого професора М.С.Бокаріуса. ( а.с. 123-124)

Згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 11.10.2018 року величина матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ZAZ LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_4 на дату оцінки ( 10.05.2017), визначена згідно наданих матеріалів, становить 44 002,02 грн. ( а.с. 130- 139).

Згідно квитанції від 05.10. 2018 року сплачено за експертизу № 13066 ОСОБА_6 сплачено 5 005,00 грн. ( а.с. 153 зворотня сторона).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову , суд першої інстанції прийшов до висновку, що що виплатою страхового відшкодування позивачу не була у повному обсязі відшкодована завдана шкода, у зв`язку з чим винна в дорожньо - транспортній пригоді особа повинна сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України якщо деліктне зобов`язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім`ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб`єкти, визначені в пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з п. 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092 (далі - Методика), вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно з п. 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану колісного транспортного засобу унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості колісного транспортного засобу, що виникає в процесі його експлуатації.

З матеріалів справи вбачається, що сумою страхового відшкодування, яка виплачена страховою компанією в розмірі 26 000,00 грн. ОСОБА_1 не було відшкодовано в повному обсязі завдану шкоду, встановлену експертами ХНДІСЄ імені Заслуженого професора Бокаріуса від 11.10.2018 року відповідно до « Методики товарознавчої експертизи оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092 та також «Методики визначення обсягу ремонтних дій при встановленні розміру матеріального збитку , заподіяного власнику колісного транспортного засобу, від 12.09.2014 року, , у розмірі 44 002,02 грн.

У зв`язку із зазначеним, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, не припинилось виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України), і особа, яка завдала шкоди, зобов`язана відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика, у розмірі заявлених позовних вимог 18001,97 грн (44 001,97 грн вартість матеріальної шкоди - 26 000, 00 грн сума виплаченого страхового відшкодування), що встановлено вимогами статті 1194 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_1 фактично та юридично погодився із сумою матеріального збитку, завданого йому внаслідок ДТП у розмірі 28 000.00 грн, про що свідчить лист ПАТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» від 16.02.2018р.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, до листа від 16.02.2018 року, яким ПАТ СК «МЕГА-ГАРАНТ» повідомило про те, що постраждалій особі ОСОБА_1 здійснено страхове відшкодування у розмірі 26 000,00 грн., додано витяг з Угоди про врегулювання розміру страхового відшклдування між ПАТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» та ОСОБА_1 від 24 травня 2017 року. ( а.с.112- 113).

Зазначений витяг з угоди про врегулювання розміру страхового відшкодування між ПАТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» та ОСОБА_1 від 24 травня 2017 року, з огляду на положення ст.76,77 ЦПК України не може бути визнаний доказом по справі, у звїязку з тим, що витяг не містить підпису сторін.

Згідно з статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 374 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, апеляційна скарга залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Апеляційний суд, встановивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, залишає судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 грудня 2018 року

залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 липня 2019 року.

Головуючий : П.В.Кісь

судді: О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина