Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 607/13289/16-ц

провадження № 61-29948 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів:

Храпак Н. М., Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який

у подальшому було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки Toyota Corolla 1.33Lвід 26 лютого 2016 року

№ 6141/16/2209, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнання права власності на 1/2 частину автомобіля та встановлення порядку його користування.

Позов обґрунтовано тим, що 01 липня 2015 року, за час її шлюбу з

ОСОБА_2 , було придбано автомобіль марки Toyota Corolla 1.33L, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за їх спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. 26 лютого 2016 року її чоловік відчужив вказаний автомобіль своєму батькові - ОСОБА_3 без її згоди та відома, а тому вважає, що оспорюваний нею договір купівлі-продажу є недійсним. Окрім того, спірний автомобіль є неподільною річчю, тому вона просила встановити порядок користування ним - по 6 місяців за кожним із подружжя.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання удаваним договору купівлі-продажу № КМ-1023 від 01 липня

2015 року, яким придбано автомобіль марки Toyota Corolla 1.33Lу ТОВ «Кристал Моторс», у частині покупця - ОСОБА_2 та визнання її покупцем і власником вказаного автомобіля.

Позов обґрунтовано тим, що вона є реальним покупцем та користувачем придбаного автомобіля марки Toyota Corolla 1.33L, оскільки він був куплений за її з чоловіком - ОСОБА_3 кошти, за згодою її чоловіка та за їх дорученням. Їх сина - ОСОБА_2 у договорі купівлі-продажу зазначено власником, оскільки на той час у неї не було часу займатися оформленням документів, а також оформлялися візи для поїздки за кордон, у зв`язку з чим

у неї був відсутній паспорт громадянина України. Її син та невістка за час шлюбу мали незначні доходи, перебували на їх утриманні, а тому не могли за незначний проміжок спільного проживання купити автомобіль такого класу. Домовлялася з менеджерами автосалону про істотні умови договору купівлі-продажу даного автомобіля саме вона, оплачувала спірний автомобіль, позичивши частково кошти в сестри, також вона користується цим автомобілем.

Таким чином, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Toyota Corolla 1.33Lвід 26 лютого 2016 року

№ 6141/16/2209, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля та встановити порядок користування автомобілем, а ОСОБА_4 просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки Toyota Corolla 1.33Lвід 01 липня 2015 року № КМ -1023 , укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Кристал Моторс», у частині покупця удаваним, визнати її покупцем та власником автомобіля.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року № 6141/16/2209 транспортного засобу марки Toyota Corolla 1.33L, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Toyota Corolla 1.33L, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із тих підстав, що ОСОБА_4 не доведено, що кошти на придбання спірного автомобіля були особистим майном ОСОБА_2 , а тому автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, який без згоди позивача був відчужений ОСОБА_2 своєму батькові. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування автомобілем,судом ураховано особливості його технічного обслуговування та користування.

Крім цього, відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4 , суд вважав, що вона не довела факту укладення правочину, що, на її думку, є удаваним,

і що воля учасників даного правочину була спрямована на укладення інших правовідносин, ніж ті, що ними передбачені в договорі, а саме, що вона є дійсним покупцем автомобіля.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу № КМ-1023, укладений 01 липня 2015 року між ТОВ «Кристал Моторс» та ОСОБА_2 про придбання транспортного засобу марки Toyota Corolla 1.33L, 2015 року випуску в частині покупця, удаваним.

Визнано ОСОБА_4 дійсним покупцем автомобіля Toyota Corolla 1.33L, 2015 року випуску, у договорі купівлі-продажу № КМ-1023, що укладений

01 липня 2015 року між ТОВ «Кристал Моторс» та ОСОБА_2 .

У решті вимог зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 й задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції виходив із того, що нею не надано до суду належних доказів того, що у подружжя була можливість придбати спірний автомобіль за ціною 373 573 (триста сімдесят три тисячі п`ятсот сімдесят три) грн.

При цьому суд зазначив, що сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. При цьому посилався на відповідні правові позиції Верховного Суду України.

Апеляційний суд виходив із того, що дійсним покупцем автомобіля Toyota Corolla 1.33Lбула ОСОБА_4 , яка виконала обов`язки покупця і скористалася правами покупця, а саме домовилася про істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля від 01 липня 2015 року, зокрема, про його ціну з продавцем, сплатила за власні кошти його покупну ціну, обирала модель автомобіля, колір, комплектацію, з`ясовувала технічні характеристики і придбала автомобіль для власного користування, оскільки за станом здоров`я самостійно пересуватися не могла. Її син - ОСОБА_2 формально був вписаний в даний договір, як покупець, оскільки на той момент паспорт ОСОБА_4 знаходився у візовому центрі для оформлення поїздки за кордон на лікування.

У частині вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль суд зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 лютого

2016 року ОСОБА_2 продав спірний автомобіль ОСОБА_3 і дана угода її сторонами не оспорювалася.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Інші учасники цивільного процесу судові рішення не оскаржили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2017 року справа № 607/13289/16-ц надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу № 607/13289/16-ц передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 607/13289/16-ц передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року зазначену справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що факт придбання спірного автомобіля за кошти, отримані від матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , є помилковим та надуманим, оскільки ОСОБА_1 такого факту в судовому засіданні не визнавала й він не доведений.

Посилалася на те, що після покупки автомобіля він набув статусу спільної сумісної власності подружжя. Згоди на продаж автомобіля вона не надавала.

ОСОБА_4 до припинення шлюбних відносин її сина - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зверталася до подружжя щодо переоформлення на неї спірного автомобіля.

Вказала, що усі оригінали документів, які її чоловік отримав після купівлі автомобіля у ТОВ «Кристал Моторс», передав їй, як своїй дружині, що спростовує доводи про те, що її чоловік був формально вписаний у договір купівлі-продажу від 01 липня 2015 року, як покупець.

Також посилалася на те, що судом апеляційної інстанції безпідставно відкрито апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , оскільки він подав апеляційну скаргу після закінчення процесуальних строків, наданих для вчинення такої дії. При цьому, клопотання про поновлення пропущених строків ОСОБА_2 не заявляв.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу,

у якому зазначив, що процесуальний строк на подання апеляційної скарги він не пропустив, оскільки його апеляційну скаргу було здано через відділення пошти у межах встановленого 10-ти денного строку на апеляційне оскарження. Затримка у доставці поштового відправлення до апеляційного суду виникла у зв`язку з технологічним збоєм в організації роботи та людським фактором.

Зазначив, що у нього та ОСОБА_1 , як подружжя, не було коштів на придбання автомобіля, оскільки вони жили за рахунок його батьків та перебували на їх утриманні.

Посилався на те, що з огляду на вимоги чинного законодавства України у спірних правовідносинах презумпції спільної сумісної власності подружжя не існує, що підтверджено висновком Верховного Суду України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб в міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу автомобіляToyota Corolla 1.33L № КМ-1023 , укладеного 01 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Кристал Моторс», а також довідки-рахунку серії ВІА № 796780 ОСОБА_2 придбав у ТОВ «Кристал Моторс» транспортний засіб марки Toyota Corolla 1.33L

сірого кольору, 2015 року випуску, за ціною 373 573,00 грн.

З грудня 2015 року подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають окремо, шлюбні відносини припинені, що сторонами не заперечувалося.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26 лютого 2016 року № 6141/16/2209 ОСОБА_2 продав, а його батько -

ОСОБА_3 придбав транспортний засіб Toyota Corolla 1.33L, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за узгодженою між сторонами ціною - 50 000,00 грн.

Зі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02

№ 914009 від 10 серпня 2010 року, повідомленням про взяття на облік фізичної особи-підприємця - ОСОБА_1 від 10 серпня 2010 року, повідомленням про припинення підприємницької діяльності, убачається, що ОСОБА_1 за період із 10 серпня 2010 року по 30 жовтня 2014 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем.

Згідно із довідки Державного вищого навчального закладу (далі - ДВНЗ) «Запорізький національний університет» від 02 лютого 2015 року, диплома магістра з відзнакою серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 з 01 вересня

2013 року по 31 січень 2015 року навчалася у вказаному навчальному закладі на економічному факультеті та здобула кваліфікацію магістра з фінансово-економічної безпеки.

Із довідок ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені

І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» від 26 грудня

2016 року № 07/6486 та 07/6485 убачається, що аспірант денної форми навчання - ОСОБА_2 у 2014 році одержав стипендію в розмірі

1 730,83 грн, а у 2015 році - 53 356,65 грн.

Як убачається із довідок ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» від 10 січня 2017 року № 07/100, 17/111 та 07/112 ОСОБА_3 працює завідувачем кафедри анатомії людини із 27 жовтня 2006 року по теперішній час, одержав заробітну плату за січень-липень 2015 року - 74 672,79 грн,

у 2014 році - 152 814,38 грн, а у 2013 році - 147 337,75 грн.

Із довідок Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні від 20 січня 2017 року № 10, 11 та 12 убачається, що ОСОБА_4 працює на посаді завідувача відділення функціональної діагностики

з 01 грудня 1995 року по теперішній час та одержала заробітну плату

у 2013 році - 53 946,7 грн, у 2014 році - 51 176,89 грн, а у 2015 році -

52 514,85 грн.

Крім того, згідно із довідками Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 20 січня 2017 року, ОСОБА_4 у 2015 році одержала пенсію у розмірі 21 942,96 грн, у 2014 році - 20 630,88 грн,

а у 2013 році - 19 840,47 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічну норму містить і частина шоста статті 81 ЦПК України.

Згідно частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У частині третій статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі

№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року

у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та

від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля, укладений ОСОБА_2 без згоди іншого з подружжя - ОСОБА_1 , а також те, що покупець автомобіля - батько ОСОБА_2 не міг не знати про те, що предмет договору належить подружжю, а тому його відчуження повинно відбуватись також зі згоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині визнання договору купівлі-продажу автомобіля

від 26 лютого 2016 року № 6141/16/2209 недійсним.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня

2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Такі самі висновки щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі

№ 6-1026цс16, на яку правильно послався суд першої інстанції при вирішенні справи.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , яка не була стороною спірного правочину, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля Toyota Corolla 1.33L № КМ-1023 , укладеного 01 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Кристал Моторс», удаваним в частині покупця та визнання її покупцем такого автомобіля.

Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_4 виконала обов`язки покупця і скористалася правами покупця, а саме домовилася про істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля і придбала даний автомобіль для власного користування, а ОСОБА_2 лише формально був вписаний в даний договір, є безпідставними та не ґрунтуються на встановлених судами обставинах справи, оскільки встановлено, що в процесі купівлі спірного автомобіля брали участь усі члени родини ОСОБА_1 , які є учасниками у цій справі.

Посилання апеляційного суду про те, що у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було фінансової можливості придбати автомобіль і те, що автомобіль придбала за власні кошти ОСОБА_4 є необґрунтованими та не свідчить про спростування презумпції спільності майна подружжя.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов помилкового висновку про те, що покупцем спірного автомобіля є

ОСОБА_4 , оскільки спірне майно було набуто подружжям за час шлюбу і презумпція спільності майна подружжям ОСОБА_4 спростована не була.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це судове рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції,

з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на оплату судового збору за подання за касаційної скарг у розмірі 3 223,32 грн.

Щодо поновлення виконання (дії) оскаржуваного судового рішення

Оскільки рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, то відсутні підстави для поновлення її виконання (дії) (стаття 436 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року скасувати, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 березня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання нею касаційної скарги у розмірі 1 074,44 грн (одну тисячу сімдесят чотири грн сорок чотири коп.) з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк