ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 621/1686/17

Провадження № 22-ц/818/4767/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 липня 2019 року (головуючий суддя першої інстанції Шахова В.В.),-

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, який уточнюючи просила виділити їй у квартирі АДРЕСА_1 у користування жилу кімнату №2, площею 16.4 кв.м. з лоджією 5,6 кв. м., у користуванні ОСОБА_3 залишити жилу кімнату №1, площею 11.9 кв. м., інші приміщення вказаної квартири залишити в спільному користуванні та вселити її з малолітньою донькою ОСОБА_4 у виділене приміщення (а.с. 154-157).

Позовна заява мотивована тим, що з відповідачем у справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007, який за рішенням Зміївського районного суду Харківської області 22.03.2016 було розірвано. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає разом з нею у її батьків.

Обґрунтовуючи позов зазначала, що причиною її проживання у батьків є те, що ОСОБА_2 забрав в неї ключі від квартири та не пускає в спірну квартиру, з приводу чого вона зверталась до районного відділу поліції, але таке звернення не дало позитивних результатів.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області за нею було визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

У позові посилалася на те, що з урахуванням того, що вона має на утриманні доньку їй необхідно виділити жилу кімнату, що є більшою від кімнати відповідача. Крім того, враховуючи обмеження з боку відповідача у здійсненні права користування своїм майном, вона має право на усунення відповідних перешкод шляхом вселення, у виділене для користування житлове приміщення.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23 липня 2019 року позов задоволено. Виділено у користування ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 жилу кімнату №2, площею 16.4 кв. м. з лоджією 5,6 кв.м. Виділено у користування ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 жилу кімнату №1, площею 11,9 кв.м. Приміщення у квартирі АДРЕСА_1 кухні площею 6,7 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м., коридору 8,0 кв.м., вбудованої шафи 0,4 кв.м. залишено в спільному користуванні.

Вселено ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у жилу кімнату №2, площею 16.4 кв. м. з лоджією 5,6 кв.м. у квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 647 грн та 768,40 грн.. А також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за судову будівельно-технічну експертизу №13027 у розмірі 5720 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано згоди на реєстрацію у спірній квартирі нинішньої дружини відповідача та її дитини, крім того відповідач у справі визнав позовні вимоги в частині та не заперечував проти вселення позивача разом з їх спільною дитиною у квартиру.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким виділити у користування позивача у квартирі жилу кімнату №1, площею 11.9 кв. м., йому враховуючи наявність нової родини та необхідність спілкування зі спільною з позивачкою дитиною виділити у користування жилу кімнату №2, площею 16.4 кв.м. з лоджією 5,6 кв.м.. Приміщення кухні площею 6,7 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м., коридору 8,0 кв.м., вбудованої шафи 0,4 кв.м. залишити в спільному користуванні. В частині вселення позивачки у задоволенні позову відмовити у зв`язку з відсутністю спору. Судові витрати разом з оплатою експертизи, яка не була проведена покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми чинного законодавства.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні спору по суті не враховано, що частина квартири на праві власності належить відповідачу і він без згоди інших співмешканців може вселити до даної квартири осіб на свій розсуд.

Зазначає, що суд ухвалюючи рішення не врахував умови проживання сторін та їх родин та добровільного виселення позивачки, оскільки для відповідача та його родини це єдине місце проживання, а позивачка проживала у своїх батьків.

В апеляційній скарзі вказує, про те, що проти проведення експертизи заперечував, оскільки вважав в її проведенні не було потреби та її проведення затягувало розгляд справи, проте після призначення судом експертизи перешкод не чинив у її проведенні. Зазначає, що про проведення експертизи йому не повідомляли, про виїзд адвоката позивача та експерта на місце огляду квартири дізнався лише у судовому засіданні.

До апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_6 28.04.2007 уклали шлюб, який 22 березня 2016 року відповідно до рішення Зміївського районного суду Харківської області розірвано. (а.с.8, 10). Від шлюбу відповідно до свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 (а.с.9)

ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі продажу квартири 12 липня 2011 року придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

Згідно рішення Зміївського районного суду Харківської області від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволено частково та визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частці квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало законної сили.(а.с.14-17).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 02.12.2016 було зареєстроване за ОСОБА_1 (а.с. 32).

З копії технічного паспорту вбачається, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею 28,2 кв.м. у тому числі кімната 11,9 кв.м., 2 кімната 16,4 кв.м., кухні площею 6,7 кв.м., ванної кімнатим площею 2,7 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м., коридору 8,0 кв.м., вбудованої шафи 0,4 кв.м., квартира обладнана лоджією 5,6 кв.м., загальна площа квартири 53 кв.м., інвентаризаційна (балансова) вартість квартири становить 97330 грн. (а.с.25-26).

З акту обстеження складеного депутатом Геніївської сільської ради Лещенко Н . І. 15 червня 2017 року в присутності свідків, проведено перевірку за місцем проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 та встановлено, що ОСОБА_1 проживає з малолітньою донькою у будинку батьків з жовтня 2015 року, але фактично зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.27).

З копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 224, виданої виконкомом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, вбачається, що за адресою: квартира АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_8 1986 р.н. з дитиною ОСОБА_9 2009 р.н., загальна кількість зареєстрованих становить п`ять осіб (а.с. 142).

З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що ОСОБА_2 18 вересня 2018 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 (а.с. 143).

З копії відповіді Зміївського відділення Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області від 25.11.2016, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_1 05.10.2016 зверталась до поліції з приводу заборони доступу до спірної квартири та в ході перевірки було встановлено, що відсутні ознаки кримінального правопорушення (а.с. 31).

Ухвалою суду Зміївського районного суду Харківської області від 17 травня 2018 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с. 89-92).

З матеріалів справи вбачається, що на адресу районного суду 31 серпня 2018 року надійшло повідомлення з Харківського науково-дослідницького інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса про неможливість надання висновку з урахуванням того, що 24 липня 2018 року об 11 годині було призначено виїзд на обстеження спірної квартири, проте відповідач ОСОБА_2 на об`єкт дослідження в зазначений час не з`явився, доступу до об`єкту дослідження не надав (а.с.93-94).

У рішенні суду зазначено, що в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що його нинішня дружина ОСОБА_8 та її дитина від попереднього шлюбу ОСОБА_9 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 без дозволу позивача ОСОБА_1 .

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першої статті 319 ЦПК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказується, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування спільним приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначає, що до складу сім`ї входять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За змістом статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним у приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві власності він може без згоди інших співмешканців вселити до даної квартири (будинку) батьків, своїх дітей та дружину.

Враховуючи встановлені судом обставини та вимоги діючого законодавства колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, оскільки суд першої інстанції правильно дійшов висновку про встановлення порядку користування, проте не врахував склад сім`ї позивача, яка складається з двох осіб та родини відповідача, яка відповідно наданих доказів що містяться в матеріалах справи та на момент ухвалення рішення були відомі сторонам та суду складається з трьох осіб, тому суд апеляційної інстанції вважає за доцільне виділити позивачу на 2х осіб кімнату меншою площею, відповідачу на 3х осіб кімнату більшої площі.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення з відповідача вартості експертизи слід зазначити наступне.

Як визначено підпунктом 1 частиною 3, ч. 8 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як висновок експертизи.

З огляду на те, що матеріали справи не містять висновку експертної установи про проведення заявленої позивачем експертизи, яка в розумінні ст. 76 ЦПК є засобом встановлення будь яких даних, які свідчать про наявність або відсутність обставин, що обґрунтовували б вимоги позивача, а також відсутність в матеріалах справи відомостей про те, що відповідач перешкоджав її проведенню , підстав для стягнення з відповідача вартості експертизи не має.

Згідно п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в частині задоволених вимог у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп. (640*150%=960 грн).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 липня 2019року - змінити.

Виділити у користування ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 жилу кімнату №1, площею 11.9 кв. м.

Виділити у користування ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 у користування жилу кімнату №2, площею 16.4 кв. м. з лоджією 5,6 кв. м.

Приміщення у квартирі АДРЕСА_1 кухні площею 6,7 кв. м., ванної кімнати площею 2,7 кв. м., вбиральні 1,3 кв. м., коридору 8,0 кв. м., вбудованої шафи 0,4 кв. м. залишити в спільному користуванні.

Вселити ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жилу кімнату № 1 , площею 11.9 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення суду в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за судову будівельно-технічну експертизу №13027 у розмірі 5720 грн. (п`ять тисяч сімсот двадцять) - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 4 листопада 2019 року