Справа № 484/1099/19 Суддя першої інстанції Мельничук О.В.
Провадження № 22-ц/812/1157/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Лептугою С.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Мельничук О.В., в залі судового засідання в м. Первомайськ, повний текст якого складений 03 травня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати,

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, де просила розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений 20 жовтня 2009 року її представником за довіреністю та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у зв`язку з систематичною невиплатою орендної плати та стягнути з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на її користь орендну плату за 2016-2018 роки в сумі 20 278.71 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Доводи позовної заяви обґрунтовувала тим, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого згідно розпорядження Первомайської районної державної адміністрації від 13 травня 1997 року № 118, вона є власником земельною ділянки сільськогосподарського використання, площею 7.19 га, яка знаходиться в межах території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

20 жовтня 2009 року працівникам відповідача, у тому числі і ОСОБА_2 , нею було видано довіреність щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою, яку в подальшому, 18 грудня 2013 року, скасовано у встановленому законом порядку, про що повідомлено зацікавлених осіб.

20 лютого 2014 року вона отримала відповідь з Головного управління Держземагентства в Миколаївській області за № Д-18/6-14, з якої вбачається, що станом на день формування відповіді ніяких угод щодо належної їй земельної ділянки не зареєстровано.

Однак, в 2018 році вона дізналась про те, що 20 жовтня 2009 року на підставі довіреності ОСОБА_2 було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки з відповідачем.

Отже, відповідач на протязі майже десяти років використовує належну їй земельну ділянку, однак орендну плату з 2014 року вона не отримувала, на її звернення з приводу невиплати орендної плати відповідач відповіді не надав, у зв`язку з чим просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 квітня 2019 року позов задоволено. Розірвано договір оренди земельної ділянки, який було укладено 20 жовтня 2009 року між представником ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у зв`язку з систематичною невиплатою орендної плати. Стягнуто з відповідача на користь позивача орендну плату за 2016-2018 роки в сумі 20 278. 71 грн. та витрати по сплаті судового збору 1 529. 60 грн., а всього 21 808. 31 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі місцевий суд виходив із того, що між представником позивача, діючим на підставі довіреності від 20 жовтня 2009 року, та відповідачем дійсно 20 жовтня 2009 року було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки.

При цьому оскільки відповідачем не було надано ніяких спростувань та відповідних підтверджень своєчасної сплати орендної плати позивачу, суд дійшов висновку про те, що орендна плата відповідачем понад трьох років, тобто систематично, за користування земельною ділянкою не сплачувалась, що є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати за 3 роки у визначеному позивачкою розмірі.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» оскаржило його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість оскарженого рішення, просило його скасувати та ухвалити нове рішення, відмовивши в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувало тим, що, позивач не зверталася до нього за отриманням орендної плати, а тому він був позбавлений можливості виконати самостійно зобов`язання по виплаті орендної плати за договором оренди землі. Позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які б підтверджували її звернення до відповідача з вимогою про виплату орендної плати.

Скаржник зазначав, що позивач була обізнана про те, що її земельна ділянка перебуває у користуванні скаржника з 20 жовтня 2009 року, оскільки того ж дня нею було видано доручення № 5967, проте навмисно ухилялася від отримання орендної плати з метою розірвання договору оренди в судовому порядку, а також вказував на відсутність триваючого порушення, оскільки позивач скасовуючи 18 грудня 2013 року довіреність від 20 жовтня 2009 року за № 5967, достеменно знала у кого знаходиться належна позивачу земельна ділянка і свідомо ухилилася від отримання орендної плати.

Проте, суд першої інстанції на зазначені обставини справи уваги не звернув та не врахував відсутності вини скаржника у порушенні зобов`язання щодо сплати орендної плати позивачу, яка не зверталася до відповідача за отриманням орендної плати, тобто проявила бездіяльність, а можливо діяла умисно, з метою створення штучної системної несплати скаржником, щоб розірвати договір оренди землі у судовому порядку, а відтак прийняв необґрунтоване рішення без повного, всебічного з`ясування всіх обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість і безпідставність, просила рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 квітня 2019 року залишити в силі, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Доводи відзиву обґрунтовувала обставинами викладеними у позовній заяві, зокрема тим, що лише у 2018 році вона дізналася, про те, що на підставі довіреності ОСОБА_2 20 жовтня 2009 року уклав договір оренди належної їй земельної ділянки з ТОВ «Агрофірма Корнацьких», при цьому, використовуючи майже десять років належну їй земельну ділянку, відповідач з 2014 року не сплачує їй орендну плату. Вона неодноразово зверталась з цього приводу до відповідача, однак відповіді на свої звернення не отримала, а тому була змушена звернутися до суду з позовом про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в повній мірі таким вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 відповідно до державного акту серії НОМЕР_2 , виданого 21 травня 1997 року Первомайською районною державною адміністрацією Миколаївської області є власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,19 га, яка знаходиться в межах території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

20 жовтня 2009 року ОСОБА_1 було видано довіреність № 5967 на громадян: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з питань вчинення правочинів щодо розпорядження всіма належними їй земельними ділянками, ведення спадкових справ, представництва інтересів в судових установах тощо.

Зі змісту договору оренди землі від 20 жовтня 2009 року, копію якого надано представником відповідача до суду апеляційної інстанції, встановлено, що ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_2 , надала, а ТОВ «Агрофірма Корнацьких» прийняла в оренду вказану земельну ділянку строком на 50 років з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2059 року.

Відповідно до пунктів 9, 10, 11 вказаного договору сторони домовились, що орендар ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов`язано сплачувати орендодавцю ОСОБА_1 орендну плату у вигляді фіксованої грошової суми у розмірі 2 633 грн. 67 коп. щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

Пунктом 43 вказаного договору оренди землі передбачено набрання чинності договором після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір не було зареєстровано.

18 грудня 2013 року зазначена довіреність за заявою ОСОБА_1 , поданою до приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу Цихоні В.А., була скасована, про що позивач зобов`язалась самостійно повідомити повірених довіреності.

14 березня 2016 року між ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди тієї ж земельною ділянки, належної ОСОБА_1 на праві власності, площею 7,1925 га (рілля), кадастровий номер НОМЕР_3 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 49 років, з виплатою орендної плати (з урахуванням прибуткового податку, який сплачується відповідно до вимог законодавства) у виді фіксованої грошової суми у розмірі 6 556 грн., що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі. Державну реєстрацію вказаного договору проведено 22 липня 2016 року.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі» (далі Закону) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, Цивільним кодексом України (далі ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до положень ст. 1 Закону оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 21 Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

За приписами ст. 24 Закону орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Положеннями ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки, дана обставина може бути підставою для розірвання такого договору.

Крім того, згідно із ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивачку можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений 20 жовтня 2009 року у зв`язку з систематичною невиплатою орендної плати та стягнути орендну плату за цим договором за 2016 2018 року в загальному розмірі 20 278.71 грн., обраховуючи орендну плату відповідно до інформації, наданої Відділом Держгеокадастру в Первомайському районі Миколаївської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, безпідставно не врахував, що між тими ж сторонами з приводу тієї ж земельної ділянки було укладено договір оренди землі 14 березня 2016 року, в якому були визначені нові умови договору оренди земельної ділянки. Цей договір був зареєстрований в передбаченому законом порядку та є чинним на день ухвалення оспорюваного рішення суду, а тому з огляду на вільне волевиявлення сторін за цим договором, попередній договір, укладений сторонами 20 жовтня 2009 року, припиняє свою дію з дня державної реєстрації нового договору оренди землі від 14 березня 2016 року.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги договір оренди землі від 14 березня 2016 року з тих підстав, що на час укладення цього договору ОСОБА_1 скасувала довіреність, видану нею на ім`я ОСОБА_2 , який від її імені й підписав цей договір, не маючи права на його укладення.

З таким висновком районного суду, апеляційна інстанція не погоджується з огляду на таке.

По-перше, місцевий суд у даному випадку не врахував презумпцію правочину, визначену ст. 204 ЦК України, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір оренди землі від 14 березня 2016 року, який пройшов державну реєстрацію, є оспорюваним правочином. Проте на час ухвалення судового рішення цей договір сторонами, зокрема, позивачем, не оспорювався та будь-яких судових рішень щодо його недійсності не ухвалювалося.

По-друге, питання щодо недійсності зазначеного правочину не підлягають з`ясуванню та доведенню у цій справі з огляду на принцип дизпозитивності цивільного судочинства, оскільки ці факти не є предметом доказування у цій справі.

По-третє, зазначений висновок суду ґрунтується тільки на припущеннях, оскільки довіреність, яку видавала позивач та її зміст судом не досліджувалися. Як і не досліджувалася судом й довіреність на підставі якої укладався договір оренди від 14 березня 2016 року, оскільки в договорі не зазначена ні дата довіреності, ні ким вона була засвідчена.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, на час звернення позивача до суду та ухвалення рішення районним судом є чинним договір оренди землі від 14 березня 2016 року, а тому вимоги позивача про розірвання договору оренди землі від 20 жовтня 2009 року не підлягають задоволенню, оскільки цей договір припинив свою дію внаслідок укладення нового договору з іншими умовами та строком дії. Умови цього договору виконувалися відповідачем про що свідчить нарахування останнім орендної плати у розмірі визначеному договором оренди землі від 24 березня 2016 року, розмір якої зазначено в наданій позивачем відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків.

Позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по орендній плати за 2016-2018 роки відповідно до договору оренди землі від 20 жовтня 2009 року також не підлягають задоволенню, оскільки протягом зазначеного періоду часу вже був чинним договір оренди землі від 14 березня 2016 року з відповідними умовами та розміром орендної плати, який припинив дію попереднього договору. Між тим, позовна заява не містить вимог про стягнення орендної плати за вказаним договором, а за приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах позовних вимог.

Водночас, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність вини товариства у невиплаті позивачу орендної плати, тому що за умовами договору оренди землі та наведеними нормами права здійснювати платіж за користування земельною ділянкою позивача це обов`язок товариства, та крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 537 ЦК України товариство мало можливість сплатити орендну плату шляхом внесення грошових коштів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори, якщо не знало куди відправляти кошти на виконання договірного зобов`язання. За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного 20 жовтня 2009 року між представником ОСОБА_1 за довіреністю та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» та стягнення орендної плати за період 2016-2018 років в сумі 20 278.71 грн. відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 12 липня 2019 року.