Справа № 396/826/19
Провадження № 2/396/348/19
РІШЕННЯ

Іменем України

25.10.2019 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Гарбуз Ольга Анатоліївна

за участю секретаря судового засідання: Пономаренко Р.В.,

представника позивача-адвоката Гольфіндера С.К.,

представника відповідача-адвоката Марченка Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу № 396/826/19 за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Міф" про визнання договору оренди землі недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Виклад позицій позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійснимдоговір оренди землі, шляхом визнання недійсною додаткову угоду від 18 червня 2013 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладеної між ОСОБА_1 та ФГ «МІФ» яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 05.07.2013 року Реєстраційної службою Новоукраїнського районного управління юстиції Кіровоградської області. В обгрунтування позовних вимог вказує, що, на підставі Державного акту на право власності на земельну лділянку серії НОМЕР_1 , виданого 01.04.2002 року Новоукраїнської районною державною адміністрацією, вона являється власником земельної ділянки площею 6.4998 га, кадастровий номер :02:000:0664, яка розташована на території Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області.

20 лютого 2009 року між нею, ОСОБА_1 та ФГ «МІФ» був укладений договір оренди земельної ділянки № НОМЕР_2 , терміном 15 листопада 2015 року. В установлени терміни вона звернулась до ФГ "МІФ", з повідомленням, що має намір після закінчення договору оренди одноосібно обробляти ділянку. Однак відповідач заяви написані протягом 2016-2017 р. ігнорував. В травні 2017 року звернувшись до відділу Держгеокадастру в Новоукраїнському районі позивач отримала копію угоди про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, якою термін договор продовжено до 15 листопада 2020 року. Дану угоду вона не підписувала, орендну плату за землю протягом 2013-2016 років не отримувала, тому звернулась з даним позовом до суду.

20.06.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому він вказав, що Угода про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 18.06.2013 року була підписана не самою позивачкою, а її довіреною особою ОСОБА_3 , яка діяла від її імені на підставі довіреності від 27.02.2013 року, виданою для вичинення таких дій позивачкою. До відзиву надав копію Угоди про внесення змін до договору оренди, копію довіреності та копію Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказавши, що оригінали будуть надані для огляду суду в судовому засіданні. Вважає позовні вимоги необгрунтованими й безпідстаними, просить суд відмовити в їх задоволнні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві, додавши, що позивач не підписувала Угоди про внесення змін до договору орендита не мала такого бажання. Довіреність було видано ОСОБА_4 для інших цілей. Також додав, що ОСОБА_4 не повідомляла та не спитала дозволу у позивачки, як власника земельної ділянки, для вчинення даного правочину. Оскільки волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, що в даному випадку суперечить волевиявленню позивачки , тому просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні, вказавши, що ОСОБА_4 , як довірена особа позивачки ОСОБА_1 мала повне право підписати Угоду про внесення змін до договору оренди, що передбачено змістом довіреності.

Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 16.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до розгляду відготовчому судовому засіданні на 11.06.2019 року.

10.06.2019 року до суду надійшла заява про вступ у справу представника відповідача ФГ "МІФ" - адвоката Марченка Ю.А.

11.06.2019 року підготовче засідання розгляду справи відкладено на 03.07.2019 року за клопотанням представника позивача.

20.06.2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідача, клопотання про виклик свідка, та клопотання про витребування доказів.

03.07.2019 року підготовче засідання розгляду даної справи перепризначено на 15.07.2019 року за клопотанням представника позивача.

15.07.2019 року підготовче засідання розгляду даної справи перепризначено на 31.07.2019 року за клопотанням представника відповідача.

31.07.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду спарви по суті на 26.08.2019 року. Задоволено клопотання про витребування доказів та виклик свідка.

26.08.2019 року розгляд справи відкладено на 02.10.2019 року в зв`язку з перебуванням головуючого судді в щорічній плановій відпусткі.

31.07.2019 року, на виконання ухвали суду, до суду надійшли докази від приватного нотаріуса.

Допит свідка:

Свідок ОСОБА_4 , суду пояснила, що додаткової угоди не підписувала та до нотаріуса не ходила. Оглянувши довіреність, пояснила, що підпис на довіреності належить їй, припустивши, що може не пам`ятати деяких подій через перенесений інсульт. До пояснень додала, що орендної плати від ФГ "Міф" вона не отримувала, кошти забирала ОСОБА_1 Вважає, що довіреність на її ім`я ОСОБА_5 підписала для покриття боргів, які вона має в магазин, так як остання перед нею мала велику заборгованість та не повертала.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права та визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР №029977, виданого 01.04.2002 року Новоукраїнської районною державною адміністрацією, являється власником земельної ділянки площею 6.4998 га, кадастровий номер :02:000:0664, яка розташована на території Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с. 9).

20 лютого 2009 року між позивачкою ОСОБА_1 та ФГ «МІФ» був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки № НОМЕР_2 . Даний договір підписаний сторонами та зареєстрований в ДП Центр ДЗК при Держкомземі України 06.07.2009 року за №54. Договір оренди укладено термінам до 15 листопада 2015 року (а.с. 6-7).

Згідно акту приймання-передачі земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0664 (без дати), орендодавець ОСОБА_1 передала, а представник орендаря ФГ «МІФ» Міхліченко Б.І. прийняв в оренду земельну ділянку розміром 6.50 га. згідно з договором оренди №353 (а.с. 8).

Як зазначила позивач, після закінчення строку договору оренди вона мала намір особисто обробляти землю як одноосібник, про що повідомляла ФГ "МІФ" (а.с. 14-15). В 2017 році зверталась до ФГ "МІФ" з листом повідомити хто отримує орендну плату за належну їй земельну ділянку (а.с. 16), та відповідач ігнорував її заяви. В травні 2017 року їй стало відомо про існування угоди про внесення змін до договору оренди земельної ділянки б/н від 18.06.2013 року (а.с. 10, 111), укладеної між нею - ОСОБА_1 та ФГ «МІФ» про внесення змін до договору оренди земельної ділянки №353 від 20.02.2009 року, а саме термін договору продовжено до 15 листопада 2020 року (а.с. 64). Угода вступає в силу з часу підписання її сторонами та державної реєстрації у відповідному органі.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За нормами ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною другою статті 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Законом України «Про оренду землі».

Відповідно ст. 30 ЗУ «Про оренду землі» Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто враховуючи, що договір оренди землі укладається для отримання права оренди на ділянку, яке, у свою чергу, підлягає обов`язковій держреєстрації (ст. 4 Закону від 01.07.04 р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), для офіційного підтвердження факту внесення змін (укладення додаткової угоди) до основного договору оренди слід також внести зміни до запису про таке речове право. Отже, зміни про право оренди треба вносити до Держреєстру прав.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №6180092 від 15.07.2013 року (а.с.66), Реєстраційною службою Новоукраїнського районного управління юстиції Кіровоградської області проведено державну реєстрацію речових прав за №1645511 Угоди про внесення змін до договору оренди земельної ділянки б/н від 18.06.2013 року, тобто дана угода була зареєстрована відповідно вимог закону, тому є недійсною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Договір являється правочином і на договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Верховний Суд України у постанові від 02.03.2016 року, за наслідками розгляду цивільної справи №6-308цс16, виклав правовий висновок про те, що відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути предявлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у звязку з її оспоренням та не визнанням іншими особами.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 215, ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) наступних вимог: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для вчинення правочину необхідно не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб. Чинне законодавство не наділяє повноваженнями будь-яких осіб, окрім сторін, вирішувати питання щодо укладення, вчинення договору, оскільки у цивільних правовідносинах діє принцип свободи договору, який є основоположним.

Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Згідно зіст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Під час розгляду справи, та наданих строною відповідача доказів, суд встановив, що 27.02.2013 року позивач ОСОБА_1 склала на ім`я ОСОБА_4 довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Н.М., та зареєстрована в реєстрі за №320 (а.с.99). Цією довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 подавати від її імені заяви, довідки, укладати (розривати) договори оренди земельної ділянки, передавати земельну ділянку в оренду частково з отриманням грошових коштів, одержувати девіденти, виплати в грошовому виразі, або нотаріальному, в одержанні розписуватись за неї, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі передбачених для такого роду повноважень. Дійсна довіреність до 27.02.2016 року.

Також судом встановлено, що Угода про внесення змін до договору оренди земельної ділянки №353 від 20.02.2009 року підписана 18.06.2013 року довіреною особою позивачки - ОСОБА_4 , яка особисто підтвердила про належність підпису на угоді саме їй (а.с. 111).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 11.11.2014 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 орендну плату, за земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, площею 6,50 га, кадастровий номер :02:000:0664 належної останній на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР №029977, виданого 01.04.2002 року Новоукраїнської районною державною адміністрацією, в розмірі 150000.00 грн. (а.с. 112).

Згідно із частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

ВС в постанові від 22 квітня 2019 року по спарві №623/2518/17 вказав, що критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Аналізуючи наявні докази у справі, суд прийшов до висновку, що позивач та його представник не довели суду, що оспорювана угода про внесення змін до договору оренди укладена ОСОБА_6 А.Л. на невигідних для ОСОБА_1 умовах і така угода суперечить інтересам останньої, як і не надали доказів розходження волі довірителя та волевиявленням повіреної щодо укладення такої угоди, що б могло слугувати про настання наслідків, які неприйнятні для позивачки, як довірителя.

Натомість з наявних матеріалів вбачається, що угоду укладено 18.06.2013 року, кошти за оренду земельної ділянки в розмірі 150000 грн. позивач добровільно отримала про що 11.11.2014 року написала нотаріально завірену заяву, в якій зазначила, що будь-яких матеріальних (фінансових) предтензій, вона до ОСОБА_4 до 11.11.2054 року не матиме. Доказів скасування довіреності суду не надано, що також свідчить про відсутність неприйнятних наслідків для позивачки та розходження її волі з волею довіреної особи.

Таким чином, на думку суду, представником позивача не доведено належними, допустимими та достатніми доказами позовні вимоги щодо недійсності додаткової угоди, як такої, що укладена в супереч волі позивачки, оскільки вказані доводи спростовані наданими стороною відповідача доказами, а саме копіями: нотаріально посвідченої довіреності виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , згідно якої вона уповноважила останню укладати від її імені договори земельної ділянки, передавати земельну ділянку в оренду частково з отриманням грошових коштів, нотаріально посвідченою завою ОСОБА_1 згідно якої вона отримала від ОСОБА_4 орендну плату за земельну ділянку всумі 150000 грн., розпискою ОСОБА_4 про отримання від ФГ "Міф" 2000 грн. орендної плати за 2015-2020 року по договору №353 від 20.02.2009 року та додаткової угоди від 18.06.2013 року, видаткового касового ордеру відповідно до якого ОСОБА_4 в рахунок оренди земельної діляники виплачено 20000 грн..

Зазначена довіреність, як і підпис в ній не оскаржувалася позивачем та на час розгляду справи не скасовувалася позивачкою.

Суд не може прийняти до уваги твердження представника позивача, що позивачка не мала волевиявлення на підписання угоди про внесення змін до договору оренди, оскільки нею добровільно була підписана довіреність на ім`я ОСОБА_4 , яка посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Н.М., згідно якої вона уповноважила останню на передачу земельної ділянки в оренду з правом підписання за неї та отриманням коштів. Інформації скасування довіреності суду не надано.

Згідно до ст. 58 ЦПК України, належними доказами є докази, які містять інформація щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, та враховуючи, що угода про внесення змін до договору оренди земельної ділянки б/н від 18 червня 2013 року зареєстрована відповідно вимог закону, укладена від імені позивачки уповноваженою нею особою, на підставі довіреності, тому суд не вбачає в діях відповідача умов недійсності правочину та дійшов до висновку, що позовні вимоги необгрунтовані та в їх задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання розподілу судових витрат, а саме відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позовні вимоги за позовом не підлягають задоволенню, тому судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 203, 204, 207, 210, 215, 219, 220, 224, 651, 626, 792, ЦК України, ст.ст. 31, 89, 141, 263-265ЦПК України, ЗУ «Про оренду землі», суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Міф" про визнання договору оренди землі недійсним, шляхом визнання недійсною додаткової угоди від 18 червня 2013 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладеної між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «МІФ» яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 05.07.2013 року Реєстраційної службою Новоукраїнського районного управління юстиції Кіровоградської області, площею 6.4998 га, кадастровий номер :02:000:0664, яка розташована на території Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області та належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну лділянку серії НОМЕР_1 , виданого 01.04.2002 року Новоукраїнської районною державною адміністрацією, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відмовити за необгрунтованістю та безпідставністю позовних вимог.Судові витрати залишити за позивачем

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 01.11.2019 року.

Головуючий: О. А. Гарбуз