Справа № 758/8179/19
У Х В А Л А

про повернення позову

01 липня 2019 року місто Київ

Суддя Подільського районного суду м.Києва Ларіонова Н.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представлені адвокатом Чернецькою О.М., звернувся до Подільського районного суду м.Києва з позовом, в якому просить розірвати зареєстрований з відповідачем ОСОБА_2 03.01.1995 р. шлюб, малолітніх та неповнолітніх дітей в якому немає.

Розглядаючи питання про відкриття провадження по справі, вважаю, що вищевказану позовну заяву слід повернути за таких підстав.

Вищевказаний позов підписаний адвокатом Чернецькою О.М. як представником позивача. На підтвердження своїх повноважень адвокатом додані оригінал ордер та копія договору про надання правової допомоги від 22.05.2019 р. № 59/19, укладеного між позивачем та адвокатом Чернецькою О.М.

Відповідно до ст.4 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур), в тому числі, вимог стосовно оформлення позовних заяв, скарг та інших документів, що подаються до суду.

На підставі ст.58 ч. ЦПК України позивач може брати участь в судовому процесі як особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду реалізація права на звернення до суду є процесуальною дією, яка має здійснюватися самою особою у порядку самопредставництва або її процесуальним представником (постанови від 13 березня 2018 року у справі № 914/2772/16; від 21 березня 2018 року у справі № 914/2771/16).

У рішенні Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок, що за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Таким чином, обов`язок суду перевірити належність доказів наявності у представника права вчиняти конкретну процесуальну дію зумовлений, головним чином тим, що такий представник виступає самостійно в суді від імені довірителя (особи, яка відмовилася захищати в суді свої права в порядку самопредставництва) і виконує процесуальні дії виключно в інтересах довірителя, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для нього права та обов`язки.

Взаємовідносини між довірителем та представником, як правило, мають договірний характер.

Згідно з частинами першою та третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Таким чином, суд зобов`язаний перевірити щонайменше дві складові представництва, а саме, факт наявності повноважень на представництво інтересів певної особи та, окремо, обсяг таких повноважень, а саме: право на звернення з відповідним процесуальним документом до відповідного суду (інстанції) у конкретний момент часу.

Таке право представника на звернення від імені довірителя може бути підтверджено лише документом, який демонструє дійсне волевиявлення учасника справи на надання повноважень конкретному адвокату, та є належним доказом, що дозволяє суду перевірити весь обсяг наданих повноважень.

Згідно з позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 811/1507/18, повноваження представника, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру, виданого на ведення справи в суді або довіреністю; по-друге, ордер, на відміну від довіреності, не вказує обсяг повноважень, наданих адвокату; повноваження адвоката, зокрема, в даному випадку щодо підписання апеляційної скарги, повинно підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно об`єму наданих йому повноважень, шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

Таким чином, суд може виконати імперативну вимогу процесуального закону та перевірити наявність права в довірителя на підписання конкретного документу лише за умови, якщо разом з ордером додано завірену належним чином копію договору про надання правової допомоги (витягу з договору), про який зазначено у такому ордері.

Як вбачається з вищевказаного Договору від 22.05.2019 р., у адвоката Чернецької О.М., як представника позивача, є повноваження представляти права та законні інтереси Клієнта в судах загальної юрисдикції з визначеним п.1.2 переліком прав. Між тим, даним договором для представника передбачено, зокрема, право скласти позовну заяву, підготувати позовні матеріали та подати їх в суд. Тим самим, даним Договором не передбачено право представника саме на підписання позовної заяви від імені позивача.

А відтак, вищевказаний позов підписаний особою, яка не має право на його підписання.

Відповідно до ст.185 ч.4 п.1 ЦПК України позовна заява повертається у випадку, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права її підписувати.

В зв`язку з чим, виходячи з вищевказаної імперативної норми, вищевказаний позов підлягає поверненню.

Відповідно до ст.185 ч.7 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовом до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення. А тому позивач має право повторно звернутись з вищевказаним позовом у встановленому законом порядку.

Також варто взяти до уваги практику Європейського суду з прав людини, сформульовану в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31), де зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Таким чином, повернення позовної заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки після усунення вказаних вище невідповідностей вимогам закону, позивач має право повторного звернення до суду із позовом.

Суд зауважує, що статтею. ст.110 ч.1 ЦПК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Суд вважає за необхідне звернути увагу представника позивача на те, що п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам дано роз`яснення, що сімейне

законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК (435-15) про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Крім того, слід звернути увагу представника позивача на те, що звертаючись за підсудністю до Подільського районного суду м.Києва за зареєстрованим місцем проживання позивача на підставі ст.28 ч.2 ЦПК України з посиланням на наявність у позивача проблем зі здоров`ям, стороною позивача не додано жодного документа на підтвердження того, що позивача за станом здоров`я не може виїхати до місця проживання відповідача (м . Гайворон Кировоградської області). При цьому позивач є особою працездатного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а чинним ЦПК України передбачена можливість для позивача подати суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Також слід звернути увагу позивача на те, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам дано роз`яснення, що до заяви про розірвання шлюбу додається свідоцтво про реєстрацію шлюбу. Якщо заява не відповідає вимогам закону, слід застосовувати правила статті ЦПК України, яка регулює питання залишення позову без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст.185 ч.4 п.1, 258-260 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена позивачем до Київського апеляційного суду з подачею апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому копія ухвали не була вручена в день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяН. М. Ларіонова