П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/17130/17

Провадження № 22-ц/4815/952/19

Головуючий в Рівненському міському суді:

суддя Тимощук О.Я.

Рішення суду першої інстанції

ухвалено о 17 год. 28 хв. 04.04.2019

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 05.04.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,:

Державне агентство водних ресурсів України;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Ручка Олександр Сергійович;

відповідача - адвокат Сиськова Оксана Леонідівна;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ;

за участі (в апеляційному суді): представника відповідача - Кулик Надії Василівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державне агентство водних ресурсів України; про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Рівненського обласного управління водних ресурсів (після зміни найменування - Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області; далі - Регіональний офіс водних ресурсів) про поновлення на роботі на посаді начальника відділу експлуатації водогосподарських систем, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2017 року по день ухвалення рішення про задоволення його позову.

Мотивуючи позов, вказував про те, що з 11 квітня 2007 року він обіймав посаду, поновлення на якій вимагає. 29 вересня 2017 року його попереджено про те, що з 30 листопада 2017 року буде увільнено з роботи з огляду на оптимізацію та скорочення чисельності працівників. Вважав, що ділова репутація та багаторічний досвід роботи на управлінських посадах дали йому переважне право на залишення на посаді, яка є рівнозначною тій, яку він займав до вивільнення. Стверджував про упереджене ставлення до нього зі сторони відповідача, а також вчинення щодо нього психологічного тиску, нехтування ним як керівником структурного підрозділу, безпідставне зменшення розміру щомісячних преміальних виплат, в т.ч. його не ознайомили з наказом про внесення змін до штатного розпису. Тому протягом часу з моменту попередження про увільнення і до припинення трудових відносин між сторонами він перебував у стресовому стані, він постійно переживав, в зв`язку з чим погіршився стан здоров`я та підвищився артеріальний тиск.

Вивільнення з роботи вважав незаконним, оскільки роботодавцем було порушено вимоги трудового законодавства. Так, ним не було додержано положення ст.ст. 43, 252 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він був, та без згоди Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій агропромислового комплексу, яка є вищим виборним органом цієї профспілки. Зміни до штатного розпису на 2017 рік від 12 вересня 2017 року, якими скорочено займану ним посаду, відповідачем затверджено з порушенням порядку внесення і затвердження змін до штатного розпису. Всупереч ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавцем не було запропоновано йому всіх наявних у штатному розписі вакантних посад, які він міг би зайняти, в т.ч. і в новоутворених підрозділах, які відкривалися з огляду на зміни в штатному розписі. При цьому не було враховано його переважного права відповідно до ст. 235 КЗпП України на залишення на роботі на рівнозначній посаді.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 22 листопада 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за зазначеним позовом ОСОБА_1 , призначено судове засідання та витребувано у відповідача належним чином посвідчені документи, а саме наказу про внесення змін в організацію виробництва і праці, зміни до штатного розпису по загальному фонду, наказу роботодавця про увільнення позивача з роботи, погодження профспілкового комітету на вивільнення ОСОБА_1 , наказів про преміювання працівників апарату за основні результати діяльності за липень-вересень 2017 року, довідки про перелік вакантних посад станом на 29 вересня 2017 року і новоутворених вакансій, які відкриються з 01 грудня 2017 року з уведенням в дію змін до штатного розпису.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач, вважаючи її необґрунтованою, просив відмовити у задоволенні вимог позивача. Покликається на додержання Регіональним офісом водних ресурсів вимог законодавства при увільненні ОСОБА_1 Йому пропонувалася посада провідного інженера-гідротехніка в експлуатаційно-технічному відділі, від якої він відмовився. Інші вакантні посади не відповідали кваліфікаційному рівню позивача, а тому вони йому і не пропонувалися. Щодо відсутності згоди профспілкової організації, то ОСОБА_1 не був її членом, а з нього не утримувалися відповідні внески.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, свого відзиву на позовну заяву не подавала.

У відповіді на відзив позивач, заперечуючи проти аргументів відповідача, покликався на недодержання роботодавцем вимог закону при його увільненні з посади. Зокрема, вказував про допущені порушення в оформленні наказу щодо внесення змін до штатного розпису та наказу про затвердження змін до штатного розпису. Йому не було запропоновано жодної з 15 вакантних посад на підприємстві, а також не погоджувався із твердженнями Регіонального офісу водних ресурсів щодо припинення членства у первинній профспілковій організації і у профспілковому комітеті цієї організації.

Ухвалою Рівненського міського суду від 12 лютого 2018 року задоволено заяву Державного агентства водних ресурсів України і залучено його до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Рівненського міського суду від 23 квітня 2018 року звернено до профспілки відповідача з запитом про надання згоди або відмову в наданні згоди на увільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу експлуатації водогосподарських систем Рівненського обласного управління водних ресурсів на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників.

Провадження у справі зупинено.

На виконання ухвали суду 18 червня 2018 року первинною профспілковою організацією Рівненського обласного управління водних ресурсів проведено збори, про що складено відповідний протокол №7. За їх наслідками надано згоду на вивільнення позивача як начальника відділу експлуатації меліоративних систем із займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Протоколом засідання президії ради обласної профспілкової організації водогосподарських організацій працівників АПК від 05 липня 2018 року також надано згоду на увільнення ОСОБА_1 як члена профкому облводресурсів з посади начальника відділу меліоративних систем відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалою Рівненського міського суду від 04 липня 2018 року провадження у зазначеній справі поновлено і призначено її до судового розгляду.

Рішенням Рівненського міського суду від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Поновлено позивача на роботі у Регіональному офісі водних ресурсів на посаді начальника відділу експлуатації водогосподарських систем з 12 жовтня 2017 року.

Стягнуто з відповідача () на користь ОСОБА_1 154 547, 47 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення з Регіонального офісу водних ресурсів на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 8 747, 97 гривень.

Стягнуто з відповідача в дохід держави 640 гривень судового збору.

03 травня 2019 року Регіональним офісом водних ресурсів подано заяву про роз`яснення рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Рівненського міського суду від 15 травня 2019 року заявнику відмовлено у роз`ясненні вказаного судового рішення.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі Регіональний офіс водних ресурсів покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права та неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що Регіональний офіс водних ресурсів не наділений повноваженнями самостійно змінювати структуру апарату, вводити чи виводити посади, а також вносити чи затверджувати будь-які зміни до штатного розпису і кошторису. Тому висновки суду про те, що саме відповідач повинен був надати економічно обґрунтований наказ щодо необхідності внесення змін у структуру і штатний розпис не пізніше дати затвердження змін до штатного розпису Державним агентством водних ресурсів України, є хибними. З метою економії бюджетних коштів наведені зміни було внесено на підставі наказу Державного агентства водних ресурсів України №301-б від 12 вересня 2017 року. В свою чергу, відповідач 28 вересня 2017 року видав наказ №93-В, яким внесено зміни до штатного розпису і з 29 вересня 2017 року попереджено усіх працівників, у т.ч. і позивача, про наступне вивільнення з 30 листопада 2017 року.

Не згоден із твердженнями суду про недодержання відповідачем вимог щодо внесення змін до штатного розпису, адже їх було підписано головним бухгалтером. Так, повноваження головного бухгалтера з приводу підписання штатного розпису підтверджені Наказом Міністерства фінансів України №57 від 28 січня 2002 року.

Вважає, що роботодавцем повністю виконано вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України, що узгоджується також і з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17.

При повідомленні ОСОБА_1 щодо наступного вивільнення йому було запропоновано протягом п`яти робочих днів надати письмову інформацію про наявність переважного права на залишення на роботі, що передбачено законодавством. Однак позивач не надав роботодавцю такого.

Щодо припинення трудових відносин з ОСОБА_1 до закінчення строку попередження про наступне увільнення, то він особисто 11 жовтня 2017 року подав заяву з проханням розірвати договір між сторонами тією ж датою відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Його заява узгоджується із роз`ясненнями Головної державної інспекції праці Міністерства праці та соціальної політики України, що надані у листі від 14 квітня 1999 року №13-1272. Дану обставину судом також було залишено без уваги, внаслідок чого зроблено помилкові висновки про незаконність увільнення позивача з роботи.

Не погоджується заявник і з твердженнями суду про обґрунтованість стягнення з Регіонального офісу водних ресурсів на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 жовтня 2017 року по 04 квітня 2019 року, тобто за 371 день. Усупереч правилам ст. 235 КЗпП України суд повинен був урахувати те, що строки судового розгляду порушені з вини саме ОСОБА_1 , який усілякими способами зволікав із вирішенням справи, а тому необхідно було обмежитися річним строком. При цьому, суд був зобов`язаний зазначити у резолютивній частині оскаржуваного рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання податків та зборів - як це передбачено постановою Верховного Суду у справі №359/10023/16-ц.

Крім того, абз. другим п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 (з наступними змінами) передбачено зарахування при присудженні оплати за час вимушеного прогулу заробітку за місцем нової роботи, який працівник мав у цей час. Натомість позивач упродовж часу з 17 жовтня 2017 року по 12 листопада 2018 року перебував на обліку у Рівненському міському центрі зайнятості. Цей факт судом залишено без уваги, а розмір отриманої соціальної допомоги по безробіттю не було виключено із суми середнього заробітку.

З огляду на наведене просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про повну відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до Регіонального офісу водних ресурсів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державне агентство водних ресурсів України; про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У поданому відзиві позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому покликався на презумпцію винуватості роботодавця у правовідносинах щодо звільнення працівника. На його думку, є помилковим і твердження заявника про безпідставність висновку суду, яким вказано про необхідність видачі економічно обґрунтованого наказу щодо внесення змін у структуру і штатний розпис, оскільки не надано жодного доказу.

Вважає такими, що не заслуговують на увагу, і доводи заявника про відсутність у Регіонального офісу водних ресурсів повноважень вносити зміни в структуру апарату, вводити чи виводити посади, а також вносити будь-які зміни до штатного розпису. Ці обставини спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме штатним розписом на 2017 рік, зміни до нього, що підписані керівником Рівненського обласного управління водних ресурсів і начальником відділу економіки/головним бухгалтером.

В порушення вимог трудового законодавства позивачу було запропоновано лише одну посаду, тоді як на час скорочення чисельності штату працівників вакансій існувало 20 одиниць. При увільненні 12 жовтня 2017 року на підставі заяви від 11 жовтня 2017 року не було витребувано попередню згоду профспілкового органу та Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій агропромислового комплексу, який є вищестоящим органом цієї профспілки (ст.ст. 43, 252 КЗпП України).

На його переконання, відповідач фактично визнав перевагу ОСОБА_1 у залишенні на роботі, адже в апеляційній скарзі зазначав про позбавлення працівника можливості дотриматися процедури звільнення без пропозиції усіх інших посад.

Не згоден і з аргументами заявника про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позаяк спростовуються правовими позиціями постанов Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16, від 22 листопада 2017 року у справі №299/967/15-ц, від 21 вересня 2017 року у справі №334/290/15-ц та від 22 листопада 2017 року у справі №6-1660цс16.

Окрім цього, посилання про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заперечується фактом виключення норми, яка регулювала такі правовідносини, з ч. 3 ст. 117 КЗпП України згідно з Законом України від 20 грудня 2005 року №3248-ІV "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України".

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року запитано згоду первинної профспілкової організації (профспілкового представника) Регіонального офісу водних ресурсів та Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій працівників агропромислового комплексу щодо давання згоди чи відмови у її наданні на увільнення 11 жовтня 2017 року ОСОБА_1 з посади начальника відділу експлуатації водогосподарських систем Рівненського обласного управління водних ресурсів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З огляду на це провадження у справі зупинено.

07 жовтня 2019 року профкомом первинної профспілкової організації Регіонального офісу водних ресурсів, а 16 жовтня 2019 року й Радою обласної профспілкової організації Регіонального офісу розглянуто зазначену ухвалу суду і вирішено дати згоду на вивільнення позивача із посади, яку він обіймав до 11 жовтня 2017 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року провадження у справі поновлено.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості позову, оскільки відсутні докази про проведення Рівненським обласним управлінням водних ресурсів об`єктивного порівняльного аналізу роботи працівників на аналогічних посадах, що скорочуються, з метою з`ясування переваги на зайняття новоствореної посади начальника експлуатаційно-технічного відділу.

Крім того, роботодавець попередньо не звертався перед звільненням позивача як члена профкому до Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій працівників агропромислового комплексу, яка є вищестоящим органом Первинної профспілкової організації Рівненського обласного управління водних ресурсів з поданням про надання згоди на припинення трудового договору. При цьому враховано, що надана останнім згода на увільнення позивача юридичного значення не має через відсутність на засіданні належної кількості повноважних членів та невідповідність зазначеної у рішенні профспілкової організації назви посади з посадою, яку обіймав ОСОБА_1 відповідно до штатного розпису.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як з`ясовано судом, і ці обставини вбачаються з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01 серпня 1991 року працював у Рівненському обласному управлінні водних ресурсів (після зміни найменування у 2018 році - Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області). Наказом №22-Ос від 11 квітня 2007 року з тієї ж дати його призначено на посаду начальника відділу експлуатації меліоративних систем. У 2009 році цей відділ перейменовано у відділ експлуатації водогосподарських об`єктів, а з 2013 року - відділ експлуатації водогосподарських систем.

12 вересня 2017 року Державним агентством водних ресурсів України видано наказ №301-б "Про затвердження змін до штатного розпису Рівненського обласного управління водних ресурсів". Додатками до цього наказу було прийнято зміни до штатного розпису на 2017 рік, які вводилися в дію з 01 грудня 2017 року.

В подальшому, на виконання зазначеного наказу 28 вересня 2017 року Рівненським обласним управлінням водних ресурсів видано наказ №93-в, яким внесено відповідні зміни до власного штатного розпису.

29 вересня 2017 року роботодавець своїм листом № 02/1472 попередив ряд працівників про наступне вивільнення 30 листопада 2017 року із займаних посад через оптимізацію та скорочення чисельності, у т.ч. і ОСОБА_1 - з посади начальника відділу експлуатації водогосподарських систем.

11 жовтня 2017 року позивач подав заяву, де визнав факт попередження 29 вересня 2017 року про наступне його увільнення, просив скоротити термін попередження і звільнити із займаної посади відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України 11 жовтня 2017 року.

Того ж дня Рівненським обласним управлінням водних ресурсів заяву задоволено і видано наказ №120-Ос, яким ОСОБА_1 звільнено із посади 11 жовтня 2017 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, зобов`язано провідного бухгалтера забезпечити остаточний розрахунок з працівником і виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за час роботи з 01.08.2016 по 31.07.2017 та вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Вважаючи, що його право на працю порушене відповідачем з огляду на відсутність попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації Рівненського обласного управління водних ресурсів і Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій агропромислового комплексу, через порушення порядку внесення та затвердження змін до штатного розпису, йому не було запропоновано усіх наявних у штатному розписі вакантних посад, які він міг би займати, а також неврахування переважного права на залишення на роботі на рівнозначній посаді, ОСОБА_1 08 листопада 2017 року звернувся в суд з позовом до Рівненського обласного управління водних ресурсів про поновлення на роботі на посаді, яку він обіймав до увільнення, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З вимогами позивача погодився і суд попередньої інстанції, однак апеляційний суд не поділяє його висновків.

Норми частини першої ст. 492 КЗпП України вказують про обов`язкове персональне попередження працівників про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Згідно із пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку змін організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Між тим, 11 жовтня 2017 року після попередження про наступне увільнення через скорочення чисельності штату ОСОБА_1 особисто подав заяву про припинення трудових відносин між сторонами того ж числа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, просивши при цьому скоротити терміни попередження. Тобто волевиявлення позивача на розірвання трудового договору було очевидним, безпосереднім і сумнівів не викликає.

При цьому апеляційним судом ураховується, що його заява відповідає вимогам закону, оскільки узгоджується із роз`ясненнями Головної державної інспекції праці Міністерства праці та соціальної політики України, які надані у листі від 14 квітня 1999 року за №13-1272. Щодо заперечень позивача проти апеляційної скарги, адже він був вимушений припинити трудові відносини через психологічний тиск, який на нього вчинявся роботодавцем, то з ними погодитися колегія суддів не може, виходячи з такого.

Згідно зі ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Між тим, будь-яких доказів, які підтверджували би доводи ОСОБА_1 про застосування до нього роботодавцем неправомірних засобів з метою розірвання трудового договору, ним надано не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Також не можуть бути взяті до уваги як необґрунтовані твердження позивача про те, що роботодавцем відповідно до ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про наступне вивільнення з посади не було запропоновано усіх вакантних посад і не враховано його кваліфікаційну (професійну) перевагу на залишення на роботі. Так, 11 жовтня 2017 року ним власноручно написано і подано роботодавцю заяву з проханням припинити трудовий договір між сторонами з підстав п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто переконливим та об`єктивним є висновок, що реального наміру продовжувати правовідносини з відповідачем у нього не було.

Приходячи до висновку про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів також бере до уваги, що 07 жовтня 2019 року на виконання ухвали Рівненського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року Первинною профспілковою організацією Регіонального офісу водних ресурсів надано вмотивовану згоду на увільнення 11 жовтня 2017 року ОСОБА_1 з посади начальника відділу експлуатації водогосподарських систем Рівненського обласного управління водних ресурсів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 16 жовтня 2019 року Радою обласної профспілкової організації Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області як вищестоящою профспілковою організацією на виконання тієї ж ухвали апеляційного суду так само обґрунтовано погоджено припинення трудових відносин з позивачем як членом первинного виборного профспілкового органу з тих самих підстав.

В обох засіданнях брала участь переважна більшість членів цих профспілкових організацій, заслуховувалися їхні думки, досліджувалися та обговорювалися письмові матеріали, а також викликався безпосередньо ОСОБА_1 , який не з`явився, однак надав свої міркування з приводу вирішення питання згоди чи незгоди щодо його вивільнення.

Згідно із ч. 9 ст. 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Частина третя ст. 252 КЗпП України передбачає, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, якого вони є, а також вищого органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Отже, будь-яких порушень при вивільненні ОСОБА_1 із займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, які були б достатньою підставою для поновлення його на роботі, відповідачем допущено не було.

Оскільки до задоволення не належать вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі, тому не підлягає до судового захисту і позов у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адже ця вимога є похідною від основної, в задоволенні якої відмовлено.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Спонуканнями для прийняття постанови про залишення позову без задоволення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права при його ухваленні.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 40, ст.ст. 43, 492, 235, 252 КЗпП України, керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державне агентство водних ресурсів України; про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач: ОСОБА_1 ; зареєстроване місце прож.: АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_1 , що виданий Рівненським МВ УМВСУ в Рівненській області 05.01.2002; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області; місцезнаходження: 33013 м. Рівне, вулиця Кавказька, 7; .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державне агентство водних ресурсів України; місцезнаходження: 01004 м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 8; .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 13 год. 50 хв. 31.10.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

Н.В.Бондаренко