Справа № 446/1366/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2019 м.Кам'янка-Бузька

Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді: Костюк У. І.

з участю секретаря Коваль В.Я.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Камянка -Бузька цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України», третіх осіб Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2018 року до суду звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», за участі третьої особи відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області, в якому просить: усунути перешкоди у здійсненні її права на користування та розпорядження земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:008:0059, площею 0,0757 га, що розташована за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вул. Київська, 242/7, на якій розташований житловий будинок (А-1) № 242/7, загальною площею 186,3 кв.м., житловою площею 92.5 кв.м., який на праві приватної спільної часткової власності належить їй та ОСОБА_4, шляхом: визнання за нею права користування та розпорядження цією земельною ділянкою; скасування арешту спірної земельної ділянки, накладеного Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області 16.04.2018 у виконавчому провадження ВП № 50223134 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/463/472/14, виданого Личаківським районним судом м. Львова.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 29.08.2016 між нею та ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_5 з другої сторони, було укладено доковір купівлі-продажу житлового будинку № 242/7, який розташований по вул. Київській в смт. Запитів, Камянка-Бузького району Львівської області на земельній ділянці площею 0,0757 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вказаний житловий будинок належав продацю ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 28.01.2011, укладеного між нею та ОСОБА_3 як дарувальником. 16.04.2018 Державним виконавцем ДВС ГТУЮ у Львівській області було накладено арешт на вказану вище спірну земельну ділянку в межах виконавчого провадження ВП № 50223134, де боржником є ОСОБА_3

Покликаючись на ст. 120, 125, 130-132 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час укладення договорів дарування та купівлі-продажу, ст. 377 Цивільного кодексу України позивач вказує, що внаслідок переходу права власності на житловий будинок до неї перейшло й право на земельну ділянку, на якій він розташований. Тому, вважає, що на момент прийняття державним виконавцем постанови про накладення арешту вона була власником земельної ділянки, а не боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_3, а тому підстав для арешту цієї земельної ділянки не було. Вважає, що накладений арешт порушує її права як співвласника на вільне користування та розпорядження своїм майном, здійснення державної реєстрації її права власнеості, а тому її порушене право підлягає захисту в судовому порядку на підставі ст. 16 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 06.09.2018 відкрито загальне позовне провадження в справі.

03.10.2018 надійшов відзив на позовну заяву відповідача в справі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», у якому відповідач заперечив проти позову повністю. Вказав, що на час накладення арешту на спірну земельну ділянку, така на праві власності належала боржнику у виконавчому провадженні ВП № 50223134 ОСОБА_3, що підтверджується відомостями з Держгеокадастру, а тому позивачем не надано доказів щодо порушення її прав банком.

У визначений судом строк відповідач ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву не подав.

01.10.2018 надійшли пояснення третьої особи відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області, в яких зазначено про не визнання позову, оскільки право власності боржника ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку під час накладення на неї арешту було підверджено відповідним державним актом, відомостями Держгеокадастру тощо. При цьому, у державному акті відсутня відмітка про перехід права власності на земельну ділянку, що є підставою для проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав, перехід яеих відбувся до 01.01.2013.

29.10.2018 надішло заперечення на відзив, в якому позивач вказала на підставність її позовних вимог, що вона є добросовісним вигодонабувачем житлового будинку і законно володіє на праві спільної часткової власності спірною земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 14.11.2018 закрито підготовче засідання в справі та призначено судовий розгляд.

Ухвалою суду від 29.11.2018 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 про заміну його процесуального статусу з відповідача на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою суду від 21.12.2018 з врахування ухвали суду від 29.01.2019 (про виправлення описки) до розгляду справи по суті залучено в якості третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_4

В судове засідання позивач не зявилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги з наведених у позовній заяві підстав та з врахуванням заперечення на відзив просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не зявились, у клопотанні від 29.11.2018 просили про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, вважає такий безпідставним, оскільки на час накладення арешту на спірну земельну ділянку, така на праві власності належала боржнику у виконавчому провадженні ВП № 50223134 ОСОБА_3, а тому позивачем не надано доказів щодо порушення її прав банком.

Представник третьої особи відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, письмово клопотав про розгляд справи без його участі.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судової повістки. Причин неявки не повідомила.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, при цьому судом вживались заходи для повідомлення про день, час та місце розгляду справи, шляхом направлення засобами поштового звязку на його адресу судової повістки.

Заслухавши представника відповідача ОСОБА_1В, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

Згідно з договором дарування будинку, посвідченого 28.01.2011 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 504, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла безоплатно у власність (дарунок) житловий будинок № 242/7, який розташований по вул. Київській в смт. Запитів, Камянка-Бузького району Львівської області на земельній ділянці площею 0,0757 га, кадастровий номер :01:008:0059 (арк. справи18).

У подальшому ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житловий будинок № 242/7, який розташований по вул. Київській в смт. Запитів, Камянка-Бузького району Львівської області на земельній ділянці площею 0,0757 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 29.08.2016 приватним нотаріусом Камянка-Бузького нотаріального округу Львівської області та зареєстрованого в реєстрі на № 1594 (арк. справи 19).

29.08.2016 приватним нотаріусом Камянка-Бузького нотаріального округу Львівської області проведено державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності житлового будинку № 242/7, який розташований по вул. Київській в смт. Запитів, Камянка-Бузького району Львівської області по Ѕ частці за ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (арк. справи 23-26).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області від 16.04.2018 ОСОБА_7, прийнятою у виконавчому провадженні № 50223134 з виконання виконавчого листа № 2/463/472/14, виданого 28.07.2014 Личаківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_8 солідарно з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитними договорами № 60407С32 від 27.06.2007 та № 60407С76 від 22.10.2007 в розмірі 209112,70 доларів США та 2548224,85 грн, а також судових вттрат в розмірі 3441 грн, накладено арешт на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:008:0059, площею 0,0757 га, що розташована за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вул. Київська, 242/7, що належить боржнику ОСОБА_3 (арк. справи 20-22).

Відтак, між сторонами виник спір щодо здійсненням позивачем права користування та розпорядження її майном, а саме, земельною ділянкою, який регулюється нормами Земельного кодексу України та нормами Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Також, згідно з частиною першою статті 120 Земельного кодексу України в редакції Кодексу на час укладення договорів дарування та купівлі-продажу, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При цьому у відповідності до частини четвертої цієї статті, в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власникові, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Разом з тим, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому, за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 Земельного кодексу України.

Відповідний правовий висновок щодо застосування норм права висловлено Верховним Судом України у постановах № 6-2цс15 від 11.02.2015 року, № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, № 2225цс16 від 12 жовтня 2016 року та № 6-841цс16 від 15 травня 2017 року, зокрема про що зазначено й у Постанові Верховного Суду від 21 червня 2018 року в справі № 509/5200/14-ц.

З урахуванням викладеного суд встановив, а сторони по справі не заперечили, що відповідач ОСОБА_3, будучи власником житлового будинку № 242/7, який розташований по вул. Київській в смт. Запитів, Камянка-Бузького району Львівської області на земельній ділянці площею 0,0757 га, яка належала йому на підставі Державного акта серії ЯЖ № 805970 (арк. справи 52) подарув цей будинок ОСОБА_5

У силу положень статті 120 Земельного кодексу України, чинних на час укладення договору дарування, до ОСОБА_5 перейшло також і право на земельну ділянку площею 0,0757 га на якій розташований будинок.

Відтак, з подальшим укладенням договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.08.2016 між ОСОБА_5, як продавцем, та позивачем ОСОБА_9, як одним із покупців, та набуттям позивачем на його підставі права спільної часткової власності на житловий будинок, також у відповідності до положень статті 120 Земельного кодексу України відбувся одночасний перехід до позивача і права власності на земельну ділянку, на якій розміщений будинок, пропорційно до її частки у праві власності на цей житловий будинок, з урахуванням того що таке право перейшло до ОСОБА_5 за договором дарування, що в сворю чергу відповідає закріпленому законом принципу цілісності об'єкта нерухомості з земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований.

Згідно зі статтями 316, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження нерухомого майна полягає у встановленій законом забороні розпоряджатися та/або користуватися цим майном, яка виникає на підстав актів уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або на підставі договору.

А відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»оголошення заборони на відчуження та арешт нерухомого майна підлягають державній реєстрації і такі обтяження обмежують можливість вільно здійснювати право власності.

Позивач, вважає, що накладеним арештом на належну їй земельну ділянку порушено її право на вільне користування та розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону на час пред'явлення позову, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як розяснив Пленум ВССУ у п. 2 Постанови № 5 від від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Відтак, позивачем вірно визначено склад осіб, які беруть участь у справі, а тому доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що він є неналежним відповідачем є безпідставними.

Разом з цим, в абз. 2 п. 8 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказано, що якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_2 просить захистити порушене, як вона вважає, її право як власника земельної ділянки у спосіб усунення перешкод у здійсненні її права на користування та розпорядження земельною ділянкою, для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:008:0059, площею 0,0757 га, що розташована за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вул. Київська, 242/7, на якій розташований житловий будинок (А-1) № 242/7, шляхом визнання за нею права на користування та розпорядження цією земельною ділянкою та скасування арешту цієї земельної ділянки.

Проте, як встановлено судом, з урахуванням положень ст. 120 Земельного кодексу України, внаслідок набуття позивачем права власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вул. Київська, 242/7 до неї одночасно перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розміщений цей будинок, але пропорційно до її частки у праві власності на цей житловий будинок, тобто на Ѕ частку земельної ділянки.

При цьому, за загальним правилом, закріпленим у частині першій 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У даному випадку, Ѕ частина спірної земельної ділянки за встановлених обставин справи перейшла до позивача на тих частих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а така згідно з Державним актом серії ЯЖ № 805970 належала на праві власності ОСОБА_3

Відтак, заявлена позовна вимога позивач про визнання за нею права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:008:0059, площею 0,0757 га, що розташована за адресою: Львівська область, Камянка-Бузький район, смт. Запитів, вул. Київська, 242/7 та скасування арешту такої вцілому, а не в належній позивачу частці є безпідставною, оскільки співвласником нерухомого майна, окрім позивача, є ОСОБА_4, який був залучений за ініціативою суду до участі в справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Поряд з цим, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права як усунення перешкод в користуванні та розпорядженні спірним майном, шляхом визнання права користування та розпорядження ним є взаємовиключним.

Позови про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном та визнання права власності на майно є самостійними способами захисту порушених чи оспорюваних прав, які реалізуються на визначених законом або договором підставах.

Щодо скасування арешту на спірне майно, то у випадку якщо позивач в справах про зняття арешту з майна одночасно доводить своє право власності, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності, чого не просила позивач.

Відтак, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо в судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а їх достатність і взаємний звязок в сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_2 потрібно відмовити повністю.

У відповідності до положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі необхідно покласти на позивача ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 2, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України», третіх осіб Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та звільнення майна з-під арешту відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 65104, вул. Ільфа і Петрова,17 кв. 44 м. Одеса, РНОКПП НОМЕР_1, інші відомості не відомі.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, 79495, вул. Лісна,15, м. Львів-Винники, РНОКПП НОМЕР_2.

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», код ЄДРПОУ 0032112, вул. Антоновича (Горького),127 м. Київ,03150

Третя особа: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, , пл.. Шашкевича,1 м. Львів, 79013.

Третя особа: ОСОБА_4, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3, інші відомості не відомі.

Третя особа: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, вул. Є. Коновальця,64/1, РНОКПП НОМЕР_4, інші відомості не відомі.

Повний текст рішення складено 02 квітня 2019 року.

Суддя У.І. Костюк