Справа №489/4287/17
Провадження №22-ц/812/1047/19 Головуючий суду першої інстанції - Рум`янцева Н.О.
Категорія 48 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою через його представника ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 12 березня 2019 року, ухвалене о 13 год.27 хв. під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено 03 квітня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - садово-виноградарське товариство «Схід», про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до ОСОБА_3 позов про поділ майна подружжя, який обґрунтовувала наступним.

У період з 23 грудня 2005 року по 11 жовтня 2016 року вона перебувала у шлюбі із відповідачем, під час якого ними було придбано автомобіль марки ВАЗ, модель 2109 9420, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 70 000 грн. та автомобіль марки ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 40 000 грн.

Оскільки вказані автомобілі належать сторонам на праві спільної сумісної власності, позивач просила виділити їй у власність автомобіль марки ВАЗ, модель 2109 9420, 2008 року випуску та припинити право власності відповідача на цей транспортний засіб.

ОСОБА_3 просила виділити у власність автомобіль ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, припинивши за нею право власності на зазначений транспортний засіб.

01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги і просила поділити також порівну між сторонами належний їм на праві спільної сумісної власності садовий будинок НОМЕР_7 у СВТ «Схід» м.Миколаєва .

Наявність в неї права на Ѕ частку вказаного будинку позивач обґрунтовувала тим, що право власності на цей будинок було оформлено на ім`я відповідача під час перебування сторін у шлюбі.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 01.10.2018 року позовна заява про збільшення позовних вимог прийнята до розгляду. Копія заяви вручена відповідачу.

Заперечуючи проти задоволення позову в частині поділу садового будинку, відповідач вказував, що позивачем копії заяви про збільшення позовних вимог йому направлено не було, а тому суд безпідставно прийняв її до розгляду, незважаючи на обов`язок повернення такої заяви відповідно до приписів ст.49 ЦПК України.

Також ОСОБА_3 зазначав, що вимоги позивача щодо поділу вищезазначеного нерухомого майна є безпідставними, оскільки земельна ділянка та розташований на ній спірний садовий будинок набуті ним ще до укладення шлюбу із позивачем. Оформлення ним права власності на них під час шлюбу не свідчить про статус цього майна як спільного сумісного. З огляду на зазначені обставини ОСОБА_3 просив провести поділ транспортних засобів, а у задоволенні позовних вимог щодо поділу садового будинку відмовити.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02 жовтня 2017 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на автомобілі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 12 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Автомобілі визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на автомобіль ВАЗ, модель 2109 9420, 2008 року випуску, чорного кольору, номер двигуна НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , а за ОСОБА_3 - право власності на автомобіль ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, жовтого кольору, номер двигуна НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на Ѕ частку садового будинку НОМЕР_7 у садівничому товаристві «Схід » , розташованому у м. Миколаєві.

З ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто 640 грн. судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що заявлене позивачем майно було набуто подружжям у власність у період шлюбу, а тому воно підлягає поділу між сторонами шляхом визнання права власності за кожним з подружжя на один з автомобілів і по Ѕ частці на садовий будинок.

Не погоджуючись з рішенням суду та ухвалою суду від 01.10.2018 р., ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині поділу садового будинку змінити, ухваливши в цій частині нове рішення - про відмову у задоволенні зазначеної позовної вимоги. У решті рішення суду просив залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач наголошував, що суд безпідставно прийняв до розгляду збільшені позовні вимоги, належним чином не повідомив відповідача та його представника про судове засідання, коли було ухвалено рішення, що відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 вересня 2018 року постановлено здійснювати розгляд справи з повідомленням сторін.

Відповідно до ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Між тим, дані про повідомлення сторін у належний цивільно-процесуальним законодавством спосіб про явку до суду 12 березня 2019 року у матеріалах справи відсутні.

Зазначене свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

За такого, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.ст.60, 61, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з пунктами 23, 24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу (ст.68 СК України).

Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у шлюбі з 05 грудня 2005 року до 11 жовтня 2016 року.

Під час шлюбу 25 березня 2009 року та 18 травня 2010 року ними було придбано два автомобілі: ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, жовтого кольору, номер двигуна НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та ВАЗ, модель 2109 9420, 2008 року випуску, чорного кольору, номер двигуна НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивач просила виділити їй у власність автомобіль марки ВАЗ, модель 2109 9420, 2008 року випуску та припинити право власності відповідача на цей транспортний засіб, а ОСОБА_3 просила виділити у власність автомобіль ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, припинивши за нею право власності на зазначений транспортний засіб.

Відповідач не заперечував проти такого поділу.

До реєстрації шлюбу 11 жовтня 2003 року відповідач, який до 19.10.2005 року мав прізвище ОСОБА_3 , у зв`язку з переоформленням на його ім`я ділянки НОМЕР_7 у СВТ «Схід» м.Миколаєва написав заяву на ім`я правління товариства про прийняття його в члени товариства.

Згідно з випискою з протоколу загальних зборів товариства 25 травня 2004 року відповідача було прийнято у члени СВТ «Схід».

З технічного паспорту на садовий будинок НОМЕР_7 у СВТ « Схід » , виготовленого станом на 05 липня 2005 року, випливає, що розташований на земельній ділянці будинок, господарські будівлі та споруди побудовані у 1982 році.

12 вересня 2005 року ОСОБА_3 звернувся до Миколаївського міського голови з заявою про передачу йому у власність земельної ділянки НОМЕР_7 у СВТ «Схід».

Листом від 17 вересня 2005 року відповідачу заступником міського голови було роз`яснено про необхідність для вирішення цього питання подання до Управління земельних ресурсів погодженої технічної документації із землеустрою.

Технічна документація зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку була виготовлена ОСОБА_3 19 грудня 2005 року.

Рішенням Миколаївської міської ради №43/24 від 17 лютого 2006 року вказана технічна документація була затверджена. ОСОБА_3 було виділено у власність земельну ділянку НОМЕР_7 площею 439 кв.м для ведення садівництва у складі СВТ «Схід».

29 червня 2006 року ОСОБА_3 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8 та 16 березня 2007 року свідоцтво про право власності на садовий будинок.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що об`єктами права спільної сумісної власності сторін по справі є тільки автомобілі, оскільки з представлених сторонами доказів вбачається факт придбання їх під час шлюбу за сумісні кошти подружжя.

Між тим, щодо садового будинку такого не вбачається.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що вказаний садовий будинок 1982 року побудови був придбаний ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з позивачем. Доказів придбання його за кошти обох сторін суду не надано.

Посилання позивача на те, що оскільки оформлення права власності на ім`я відповідача на садовий будинок відбулося під час шлюбу, а тому на нього розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя, є помилковими.

При поділі майна подружжя повинні враховуватися як джерело придбання майна, так і час його придбання.

Належними та допустимими доказами позивач не довела факт придбання садового будинку сторонами під час шлюбу за сумісні кошти, а тому її вимога про поділ садового будинку є безпідставною.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя підлягають частковому задоволенню.

За ОСОБА_1 підлягає визнанню право власності на автомобіль ВАЗ, модель 2109 9420, 2008 року випуску, чорного кольору, номер двигуна НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , а за ОСОБА_3 - право власності на автомобіль ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, жовтого кольору, номер двигуна НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном та поділ садового будинку НОМЕР_7 у садівничому товаристві «Схід» розташованому у м.Миколаєві , задоволенню не підлягають.

Оскільки рішення суду скасоване, то відповідно до ст.141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ автомобілів задоволені частково, то відповідач повинен відшкодувати їй 350 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Однак, оскільки в суді апеляційної інстанції його вимоги скарги щодо вирішення позовних вимог про поділ садового будинку задоволені, то позивач повинна відшкодувати йому судовий збір у сумі 1057,20 грн.

Приймаючи до уваги положення ч.10 ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести взаємозалік сум, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 707,20 грн.

Оскільки судом першої інстанції було застосовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту автомобілів, поділ яких здійснено судом апеляційної інстанції, відпала необхідність у їх арешті, а тому заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали суду від 01 жовтня 2018 року про прийняття до розгляду збільшених позовних вимог ОСОБА_1 без подання позивачем доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, то колегія суддів вважає, що виходячи з вимог законодавства про те, що при поділі майна подружжя суд повинен з`ясувати весь обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, і здійснити його поділ, прийняття до розгляду вказаної позовної заяви судом не є порушенням. До того ж суд дотримався прав відповідача, оголосивши перерву у судовому засіданні для вивчення ним збільшених позовних вимог, вручивши йому позовну заяву у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану через його представника ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 12 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль ВАЗ, модель 2109 9420, 2008 року випуску, чорного кольору, номер двигуна НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, жовтого кольору, номер двигуна НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ садового будинку НОМЕР_7 у садово-виноградарському товаристві «Схід» м.Миколаєва відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 707,20 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02 жовтня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 10 липня 2019 року.