ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2815/19 Справа № 186/342/18 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, стягнення аліментів ,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля.

З урахування уточнених в судовому засіданні /зменшених/ позовних вимог, позивач за первісним позовом просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску в розмірі 53802,95 гривні.

Позивач за зустрічним позовом просив суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки за спільне сумісне майно подружжя в сумі 7087,91 гривень та 1/2 частку в рахунок наявної заборгованості по кредитах в розмірі 10572,09 гривні, а всього 17 660,00 гривень; стягнути на його користь, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , з ОСОБА_1 розмір аліментів, які вона неправомірно отримала на сина ОСОБА_4 за період з грудня 2017 року по березень 2018 року в розмірі 19743,40 гривні; державної соціальної допомоги дітям-інвалідам з листопада 2017 року по березень 2018 року 7260,00 гривень, а всього - 27003,40 гривні, стягнути з ОСОБА_1 кошти на утримання (аліменти) сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця та стягувати їх починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 , на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, проживаючої по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_2 , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 11 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, проживаючої по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Допущено рішення суду негайному виконанню в межах місячної суми стягнення аліментів.

В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом апеляційної інстанції була витребувана цивільна справа № 186/90/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

При дослідженні матеріалів даної справи, встановлено, що відповідно до рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року встановлено, що 19 лютого 2018 року було розірвано зареєстрований 06 жовтня 2001 року виконавчим комітетом Миколаївської с/ради Петропавлівського району Дніпропетровської області за актовим записом № 15 шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області.

Відповідно до інформаційної довідки від 01 березня 2018 року територіального сервісного центру №1247 встановлено, що 30 липня 2014 року за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль марки «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску, який 17 листопада 2017 року був перереєстрований на нового власника ОСОБА_6 за договором купівлі продажу №1247/2017/712224 від 14 листопада 2017 року, загальна вартість продажу транспортного засобу 107605,90 гривень, що також підтверджується договором купівлі продажу транспортного засобу №1247/2017/712224 від 14 листопада 2017 року.

Так, судом встановлено, що відповідач придбав спірний автомобіль марки «Chevrolet Aveo» під час шлюбу, але за кошти, які не належали йому особисто або його дружині та зазначений автомобіль 17 листопада 2017 року був переоформлений на ОСОБА_6 , яка й позичала кошти на його придбання.

За словами позивачки на час відчуження автомобіля, вони ще перебували у шлюбі та жили разом.

Отже, зазначена угода була вчинена в інтересах сім`ї та з відома позивачки, що підтвердила її рідна матір, свідок ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль «Chevrolet Aveo» не належить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний за кошти ОСОБА_6 .

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із нормами ст.ст. 60, 63 СК України та ч.ч. 3,4 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно роз`яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності із нормами ст.ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Ці обставини, на підставі ст. 81 ЦПК України, слід доводити як позивачу, так і відповідачу, і доводити належними та допустимими доказами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторони підтвердили, що відповідач придбав спірний автомобіль марки «Chevrolet Aveo» за час шлюбу, але за кошти, які не належали йому особисто або його дружині та зазначений автомобіль 17 листопада 2017 року був переоформлений на ОСОБА_6 , яка й позичала кошти на його придбання.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і є особистою власністю подружжя, що спростовує доводи місцевого суду про вплив на вирішення справи обставини придбання майна за позичені у ОСОБА_6 кошти.

Доказів щодо неоплатності договору купівлі-продажу № 1247/2017/712224 від 17.11.2017 року ні суду першої, ні апеляційної інстанції надано не було, як не надано доказів отримання грошових коштів у ОСОБА_6 для купівлі спірного автомобіля.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не доведено, що траспортний засіб придбаний за чужі гроші.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не довів того, що спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, тому, спірний автомобіль є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках, оскільки ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Проте, сторони підтвердили у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що питання щодо продажу спірного автомобілю з позивачем не був узгоджений, та згоди ОСОБА_1 не надавала.

ОСОБА_1 обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з роз`ясненнями викладеними у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зокрема, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Із цього роз`яснення слідує, що в разі незаконного відчуження одним із подружжя спільного майна, не обов`язково визнавати за позовом другого з подружжя цього договору недійсним, оскільки захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинене шляхом компенсації йому вартості відчуженої частки майна.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній частині з постановленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , в розмірі 53802, 95 грн. З розрахунку загальної вартості продажу вказаного автомобіля визначеної договором купівлі-продажу від 17.11.2017 року № 1247/2017/712224, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у розмірі 107 605,90 грн.(а.с.20, 59-62).

У іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому колегією суддів не переглядалось.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення підлягають розподілу, згідно ст. 141 ЦПК України, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2819,20 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року скасувати в частині відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля та у скасованій частині ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , в розмірі 53802, 95 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2819,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко