Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 214/2863/16-ц

провадження № 61-12054св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів:Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року у складі судді Попова В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеного договору від 15 жовтня 2009 року ОСОБА_2 отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в розмірі 11 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_2 станом на 26 квітня 2016 року має заборгованість по кредиту в розмірі 60 978,59 грн, яка складається з 10 932,86 грн - заборгованість за кредитом, 44 125,89 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 539,91 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 879,93 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 60 978,59 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 жовтня 2009 року суму заборгованості у розмірі 60 978,59 грн, яка складається з наступного: 10 932,86 грн - заборгованість за кредитом, 44 125,89 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 539,91 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 879,93 грн - штраф (процентна складова).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не виконав взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, внаслідок чого утворилась заборгованість, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди, не врахували заперечень відповідача, не з`ясували питання щодо ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг і Правилами користування платіжною карткою, не встановили, чи саме в такій редакції Умови та Правила діяли на момент написання заяви від 15 жовтня 2009 року, оскільки в матеріалах справи міститься копія вказаних вище Умов та Правил, підписаних лише головою правління ПАТ КБ «ПриватБанк», тоді як така копія не може бути належними та допустимим доказом, так як вона не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки позичальником ОСОБА_2 вона не підписана.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до укладеного договору від 15 жовтня 2009 року відповідач ОСОБА_2 отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в розмірі 11 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку ОСОБА_2 станом на 26 квітня 2016 року має заборгованість по кредиту в розмірі 60 978,59 грн, яка складається з 10 932,86 грн - заборгованість за кредитом, 44 125,89 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 539,91 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 879,93 грн - штраф (процентна складова).

15 листопада 2016 року відповідачем до суду першої інстанції подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно із дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалів даної справи підписана 15 жовтня 2009 року сторонами заява позичальника містить умову про те, що банк надав позичальнику кредит в сумі 2 888 грн з умовою сплати за користування кредитними коштами 3 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, комісію, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів.

15 листопада 2016 року відповідачем до суду першої інстанції подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, посилався на те, що останню операцію з поповнення карткового рахунку здійснено у червні 2014 року, до суду із позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у травні 2016 року, тобто із дотриманням загального строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України.

Але при цьому поза увагою суду залишилось те, що 12.06.2014 року на погашення кредитної заборгованості було зараховано 10,09 грн. Сплату такої суми відповідач заперечує.

Разом із тим, автоматичне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу перед кредитором, й не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Вказане не враховано апеляційним судом під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Також суд не дослідив належним чином питання відсутності або наявності факту порушення суб`єктивного цивільного права позивача та, не встановивши природу та механізм зарахування 12.06.2014 року на погашення кредитної заборгованості суми у розмірі 10,09 грн, не з`ясував та не дослідив питання спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише стосовно прав або інтересів позивача у випадку, якщо суд при розгляді справи встановить таке порушення. У випадку відсутності порушеного права у позові слід відмовити з цих підстав.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір від 15 жовтня 2009 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення боржником кредиту та процентів за користування кредитними коштами. Такий строк іншими належними та допустимими доказами не підтверджений Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти, а також проценти за користування ними у добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачем не повернуті, з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами.

Таким чином, звернувшись у травні 2016 року з цим позовом до суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 10 932,86 грнстрок позовної давності не пропустив.

При таких обставинах позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 10 932,86 грн підлягають задоволенню.

Разом з тим, встановлено, що, обґрунтовуючи позов в частині стягнення обумовленої в договорі неустойки та комісії, позивач посилався, крім іншого, на Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку.

Однак Тарифи банку до позову не додані та матеріалах справи не містяться, а наявні у справі Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписані.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 жовтня 2009 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді стягнення комісії та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

При таких обставинах позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення комісії, штрафів та пені за кредитним договором від 15 жовтня 2009 року задоволенню не підлягає за необґрунтованістю.

Ураховуючи те, що у вказаній частині не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відмовою у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за пенею, комісією та штрафами.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом Верховний Суд вважає наступне.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 не узгодили порядок та строки сплати процентів за користування кредитними коштами, то позичальник повинен був сплачувати їх щомісяця з моменту отримання позики та до дня її повернення.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Тобто, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-522цс17 та з висновками, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12).

З цим позовом банк звернувся до суду у травні 2016 року, нарахування заборгованості, у тому числі по відсоткам за користування кредитними коштами, позивач здійснив за період, починаючи з квітня 2010 року.

При таких обставинах, ураховуючи, що щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів, приймаючи до уваги наявність заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності, дослідженню підлягає питання щодо дотримання встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності відносно кожного щомісячного платежу з виплати процентів окремо.

Крім того, із наданого банком розрахунку заборгованості убачається, що з 01 квітня 2015 року відсотки за користування кредитними коштами нараховувалися, виходячи із процентної ставки 43,2 % річних. В той же час сторонами належним чином було погоджено процентну ставку у розмірі 36 % річних (3 % на місяць), що відображено у заяві позичальника від 15 жовтня 2009 року, яка підписана сторонами.

Таким чином, розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитними коштами підлягає ретельній перевірці з урахуванням застосування кредитором з 01 квітня 2015 року процентної ставки у розмірі 43,2 % річних, що суперечить умовам укладеного договору.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, відповідно до статті 400 ЦПК України, а тому позбавлений можливості ухвалити у цій справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, доказам у справі та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом(тіло кредиту) задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 10 932,86 грн.

В позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за пенею, комісією та штрафами відмовити.

Справу в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є.В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило