Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 466/9104/17

провадження № 61-10390св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представники відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова у складі судді Едера П. Т. від 28 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Левика Я. А., Цяцяка Р. П. від 15 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту повного розрахунку за договором купівлі-продажу квартири.

Позов мотивований тим, що 05 червня 2015 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за ціною 313 123 грн, з яких 71 123 грн отримано продавцем від покупця до нотаріального посвідчення цього договору, а 242 000 грн покупець зобов`язався сплатити до 05 червня 2016 року.

Посилаючись на те, що 25 травня 2016 року на рахунок ОСОБА_3 ним було перераховано 149 998 грн, а 26 травня 2016 року - 92 002 грн, у зв`язку із чим станом на 26 травня 2016 року повністю виконано умови договору та сплачені обумовлені кошти на рахунок відповідача, проте відповідач своїми діями, а саме відмовою підтвердити факт повного розрахунку за договором купівлі-продажу квартири, порушує його право розпоряджатись квартирою, як власника майна, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 21 травня 2019 року, позов задоволено. Встановлено факт проведення повного розрахунку за договором купівлі-продажу квартири від 05 червня 2015 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 виконано умови договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2015 року та повністю сплачені обумовлені кошти на рахунок ОСОБА_3 , а тому його порушене право, як власника майна, набутого на підставі вказаного договору, підлягає судовому захисту.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 466/9104/17 з Шевченківського районного суду м. Львова. Зупинено дію рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли безпідставних висновків щодо сплати позивачем 71 123 грн до підписання договору купівлі-продажу, оскільки така сплата повинна була відбутися шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок продавця, проте позивачем не надано підтвердження здійснення такої сплати. Також судами не перевірено, чи були здійснені позивачем та третьою особою оплати саме за договором купівлі-продажу, чи за інші послуги, враховуючи, що у призначенні платежу зазначається: «надходження готівки з платіжної картки». Не враховано судами й вимоги статті 1087 ЦК України щодо форми розрахунків за участю фізичних осіб, не пов`язаних із здійсненням ними підприємницької діяльності. Крім того, встановлюючи проведення розрахунку між сторонами, суди посилалися на постанову апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року та рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року (справа № 462/2927/17), проте предметом спору у цій справі було визнання договору недійсним з підстав, визначених статтею 233 ЦК України, а саме під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, і судами не встановлювався факт повного розрахунку між продавцем та покупцем.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 05 червня 2015 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 909.

Згідно пункту 1.1 договору ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_1 приймає у власність квартиру під АДРЕСА_1 і оплачує її вартість за ціною та в порядку, що передбачені цим договором.

Відповідно до пункту 3.1 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 313 123 грн, з яких 71 123 грн отримано продавцем від покупця до нотаріального посвідчення цього договору, а 242 000 грн покупець зобов`язується сплатити до 05 червня 2016 року шляхом безготівково перерахування коштів на рахунок продавця. Факт проведення повного розрахунку та виконання договору засвідчується заявою продавця, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально.

При цьому, у пункті 5.2 вказаного договору визначено, що сторони стверджують один одному та повідомляють усіх зацікавлених у тому осіб, що: на момент укладання цього Договору вони усвідомлювали і усвідомлюють значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за Договором; при укладенні Договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; Договір укладається відповідно до вільного волевиявлення, що відповідає внутрішній волі учасників правочину, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; на вигідних для сторін умовах і не є наслідком помилки або результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує собою інший правочин (не є удаваним).

За вимогами пункту 5.6. договору сторони домовились, що покупець до повного розрахунку з продавцем не має права відчужувати чи передавати в заставу зазначену в цьому договорі квартиру.

Право власності на квартиру виникає у покупця з моменту державної реєстрації права (пункт 5.7 договору).

Судами також установлено, що 25 травня 2016 року на рахунок ОСОБА_3 позивачем перераховано 149 998 грн, а 26 травня 2016 року - 92 002 грн, що підтверджується копіями квитанцій АТ КБ «ПриватБанк», наявними в матеріалах справи.

З листа - уточнення банку від 25 травня 2016 року вбачається, що касиром АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_8 було допущено помилку в імені платника « ОСОБА_10 » у квитанції про оплату 149 998 грн від 25 травня 2016 року, просить вважати правильним платника « ОСОБА_1 ».

Також матеріали справи містять рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року, залишене без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, яким встановлено як домовлену між сторонами вартість майна за договором купівлі продажу, так і факт виконання зобов`язань за таким.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За вимогами статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи позов суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що продавцем ОСОБА_3 було отримано від покупця ОСОБА_1 71 123 грн до нотаріального посвідчення договору, оскільки вказана обставина зазначена у пункті 3.1 цього договору, який підписаний сторонами та посвідчений нотаріально.

Інша частина суми вартості квартири, а саме 242 000 грн, була перерахована позивачем на рахунок відповідача 25 травня 2016 року у розмірі 149 998 грн та 26 травня 2016 року - 92 002 грн, що підтверджується копіями квитанцій АТ КБ «ПриватБанк», наявними в матеріалах справи, та виписками банку.

Таким чином, судами правильно встановлено та підтверджено належними і допустимими доказами, що позивачем ОСОБА_1 виконано умови договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2015 року та повністю сплачені обумовлені кошти на рахунок відповідача ОСОБА_3 , проте останній уникає від виконання своїх договірних зобов`язань, чим порушує право позивача розпоряджатись спірною квартирою, набутою на підставі вказаного договору купівлі-продажу, у зв`язку із чим права позивача підлягають захисту шляхом задоволення цього позову.

При цьому судами вмотивовано відхилено доводи відповідача про те, що сума у розмірі 71 123 грн до підписання договору перерахована не була, а сума у розмірі 149 998 грн була внесена ОСОБА_10 , а не позивачем і за іншими зобов`язання, що між ними існували, оскільки такі доводи не підтверджені і спростовуються наявними доказами, зокрема самим договором, у якому своїм підписом відповідач підтвердив досягнуті умови і перерахунок позивачем 71 123 грн до підписання договору, банківськими квитанціями та вищезазначеним рішенням суду від 03 квітня 2018 року, яким підтверджено як домовлену між сторонами вартість майна за договором купівлі продажу так і факт виконання зобов`язань за таким.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами вимоги статті 1087 ЦК України щодо форми розрахунків за участю фізичних осіб, не пов`язаних із здійсненням ними підприємницької діяльності, є безпідставними та вказаних вище висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова
Судді:В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов