Ухвала

Іменем України

05 липня 2019 року

м. Київ

справа № 299/65/18

провадження № 61-11715ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану ним та його представником - адвокатом Стасюк Юрієм Павловичем, на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2018 року у складі судді Левка Т. Ю. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Собослоя Г. Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та Кабінету Міністрів України про повернення грошових коштів по облігації,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») та Кабінету Міністрів України про повернення грошових коштів по облігації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач - ветеран війни, інвалід ІІ групи, полковник запасу, під час служби в армії у грудні 1991 року придбав в Івано-Франківському відділенні ощадного банку № 6340 за 16 000 карбованців облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 16 000 карбованців для придбання автомобіля «Волга» ГАЗ-2410, а 14 лютого 1992 року став на облік в магазині «Іванофранківськавтомотосервіс» за № 56 для придбання автомобіля.

Позивач посилався на те, що після розпаду Радянського Союзу виконання зобов`язань по вказаним облігаціям взяв на себе Кабінет Міністрів України та згідно статті 3 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» на даний час його вклад в сумі 16 000 карбованців становить 16 800 грн.

Крім того, оскільки кошти знецінились позивач розрахував компенсацію за інфляційні збитки за період з 01 січня 2004 року по 11 грудня 2017 року в розмірі 78 607,20 грн

У зв`язку з наведеними обставинами, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ПАТ «Державний ощадний банк України» та Кабінету Міністрів України 16 800 грн по облігації № 0019932 Державної цільової безпроцентної позики 1990 року для придбання легкового автомобіля «Волга» ГАЗ-2410 та компенсацію втрати від знецінення грошових заощаджень у розмірі 78 607,20 грн

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Виноградівського районного суду від 31 серпня 2018 року залишено без змін.

14 червня 2019 року ОСОБА_1 та його представник - адвокат Стасюк Ю. П. засобами поштового зв`язку подали касаційну скаргу на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права просили оскаржувані судові рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважали, що наявні підстави передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У справі №299/65/18 ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому дана справа є малозначною в силу вимог закону (пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Разом із тим, враховуючи вік скаржника, наявність у нього інвалідності ІІ групи та інші обставини, наведені у касаційній скарзі, суд вбачає наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі, оскільки справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Обставин, передбачених підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі, на якій посилалися, особи, які подали касаційну скаргу, суд не вбачає, оскільки на даний час судова практика при вирішенні спорів, які виникають з приводу застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», є сталою.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України усправі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: 1) Верховний Суд вже викладав в своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком; або 2) правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно із частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що тривале невиконання взятих на себе зобов`язань зі сторони держави суперечить Конституції України і фактично ставить під сумнів реальність намірів здійснити відповідні виплати. Будь-яке законне обмеження прав, в тому числі викликане певною необхідністю, не може тривати необмежений період часу та повинно бути викликане певними обставинами, що обґрунтовують таке обмеження. За обставин, на які посилається відповідач, розстрочка виконання зобов`язання може тривати необмежений період часу, що є недопустимим.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржені судові рішення мотивовані тим, що у грудні 1991 року позивач

ОСОБА_1 придбав у Івано-Франківському відділенні ощадного банку № 6340 за

16 000 карбованців облігацію Державної цільової безпроцентної позики

1990 року на суму 16 000 карбованців для придбання автомобіля «Волга» ГАЗ-2410 та 14 лютого 1992 року, позивач став на облік в магазині «Іванофранківськавтомотосервіс» за № 56 для придбання автомобіля.

27 вересня 2017 року позивач звернувся до Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк» для виплати компенсації по облігації з її індексацією.

Листом Закарпатського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 25.10.2017 року № 106/12-09/76 позивача повідомлено, що компенсаційні виплати не проводяться, оскільки на 2017 рік постанова Кабінету Міністрів України для проведення виплат громадянам не прийнята і кошти для виплат з Державного бюджету України не надходили.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21 листопада 1996 року (далі - Закон №537/96-ВР) на підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР.

Відповідно до частин першої, третьої та шостої статті 6 Закону №537/96-ВР компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства. Погашення відновлених заощаджень громадян, поміщених у цінні папери, здійснюється на загальних підставах відповідно до сум, визначених у Державному бюджеті України.

Згідно статті 7 Закону № 537/96-ВР заощадження підлягають поверненню поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не передбачено видатків для проведення виплат згідно Закону № 537/96-ВР.

У Рішенні від 10 жовтня 2001 року № 13рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», Конституційний Суд України вважав, що положення статті 7 вказаного Закону, відповідно до яких заощадження повертаються зокрема «поетапно» та «у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік» не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України.

Встановивши при розгляді справи, що ПАТ «Державний ощадний банк України» провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, у 2017 і 2018 роках видатків в Державному бюджету України для проведення виплат згідно Закону №537/96-ВР не передбачено, а тому підстав для прийняття Кабінетом Міністрів України на 2017 рік та 2018 рік постанов про здійснення вказаних виплат громадянам не має, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшли висновку про відмову в задоволенні позову.

Правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанції в оскаржених рішеннях норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

На підставі викладеного постійна колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою ним та його представником - адвокатом Стасюком Юрієм Павловичем, на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та Кабінету Міністрів України про повернення грошових коштів по облігації.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта