Справа № 684/927/18
Провадження № 2/684/68/2019
РІШЕННЯ

іменем України

28 березня 2019 року

Старосинявський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючої судді Галиш І.Б.

за участі секретаря с/з ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Стара Синява цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування вимог вказує, що є власником житлового будинку, який належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 1994 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності, а саме будинку № 27 по вул. Б. Хмельницького в с. Мшанець Старосинявського району. У цьому ж будинку зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_7 та двоє синів ОСОБА_8 та ОСОБА_9, однак вони після розірвання шлюбу в даному будинку не проживають, участі в утримані житла не беруть, не сплачують комунальні платежі, їх особистих речей у будинку немає та даним житлом вони не цікавляться. Оскільки відповідачі не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 понад один рік, тому втратили право користування будинком. На підставі наведеного, просить відповідачів визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належному йому будинку.

Ухвалою суду від 02 січня 2019 року постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити його позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 в судовому засіданні позов не визнали та заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що даний будинок був придбаний сторонами за час шлюбу, а саме селянська спілка (колгосп) виділив будинок, а вони, як сімя, його разом виплачували, здійснювали побудови господарських споруд, та проживали постійно в будинку до 31.12.2014 року, оскільки позивач їх вигнав, а до нього прийшла проживати інша жінка, тому спільно проживати не було можливим. Відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_8 заперечують щодо визнання їх такими, що втратили право на житло, так як у даному будинку вони були зареєстровані та проживали з часу народження, іншого житла, в якому можна було б зареєструватись у них немає, будинок, в якому вони на даний час фактично проживають не переоформлений.

Окрім цього, відповідач ОСОБА_7 подала до суду письмове заперечення щодо позовних вимог, згідно якого зазначила, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а саме позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3, який придбано на підставі договору від 01.12.1994 року, шлюб між ним розірвано 15.09.2014 року, однак реєстрацію права власності на будинок відповідач провів без її відома, тому ніхто не вправі позбавити її та дітей права користування даним будинком.

Позивач ОСОБА_6 подав суду письмове пояснення на заперечення відповідача ОСОБА_7, згідно якого вказав, що після розлучення дружина із дітьми ще деякий час проживали у його будинку, тому що не мали власного житла, а згодом голова сільської ради підшукав їм будинок, за який відповідач повинна була виплатити кошти, щоб зареєструвати право власності. Тоді ж і відбувся поділ майна, а саме відповідачці було виділено меблі, посуд, пральну машину, а кошти за сільське господарство, яке було продано, розділено між ними та зі своєї частки він сплатив відповідачці половину коштів за будинок, який вона мала придбати, та вона не повинна була мати до нього жодних претензій, тому він не погоджується з правом відповідачки на Ѕ частину будинку.

Судом встановлено наступні обставити.

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 115322357 від 26.02.2018 року, право приватної власності на будинок № 27 по вул. Б. Хмельницького в с. Мшанець, Старосинявського району зареєстровано за ОСОБА_6 (рішення про державну реєстрацію 39866472 від 26.02.2018 року) на підставі договору купівлі-продажу б/н від 01.12.1994 року, видавник СС «Мшанецька». (а.с.4)

Згідно договору купівлі-продажу житлового присадибного будинку з надвірними будівлями від 01 грудня 1994 року, укладеного між селянською спілкою «Мшанець» с. Мшанець Старосинявського району та ОСОБА_6, працюючим у господарстві, останній придбав будинок, який розташований по вул. Б. Хмельницького, 27, с. Мшанець Старосинявського району, балансовою вартістю 35 млн. карбованців із можливістю виплати на протязі 20-ти років. (а.с.36)

У відповідності до довідки № 40 від 11 червня 1996 року, виданої СС «Мшанецька», ОСОБА_6 дійсно виплатив гроші за житловий будинок з надвірними будівлями по договору від 01 грудня 1994 року, сума виплати 42 млн. крб. (а.с.37)

Згідно із будинковою книгою для реєстрації громадян, що проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказаному житлі з 10.10.1994 року зареєстровані: позивач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та відповідачі ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, та з 07.04.2009 року зареєстрована відповідач ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6. (а.с.40-43)

Згідно довідки, виданої Старосинявською селищною радою № 232 від 01 жовтня 2018 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_7, але фактично проживають без реєстрації в с. Мшанець по вул. Центральна, 10, Старосинявського району Хмельницької області.

Відповідно до квитанції про оплату за споживання електроенергії за травень липень 2018 року, вересень грудень 2018 року та газ за вересень грудень 2018 року, оплата здійснювалась ОСОБА_6, як споживачем отриманих послуг за адресою с.Мшанець по вул. Б. Хмельницького, 27, Старосинявського району.

Також судом в ході розгляд у справи встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 23.04.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15 вересня 2014 року, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу ІІ-БВ №261658 від 23.04.1991 року, (а.с.51) та свідоцтво про розірвання шлюбу І-БВ 069223, видане відділом РАЦС Старосинявського районного управління юстиції 15.09.2014 року (а.с.6).

Згідно довідки, виданої Старосинявською селищною радою № 26 від 04 лютого 2019 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8, разом з дітьми ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_10, проживали з 1994 року по 2014 рік за адресою в с. Мшанець по вул. Б.Хмельницького, 27, з своїм колишнім чоловіком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_11, та вели спільне господарство.

Відповідно до довідки підтвердження, виданою Старосинявською селищною радою № 16 від 22.01.2019 року, в.о. старости ОСОБА_10, зазначено, що при розподілі майна між ОСОБА_6 та його колишньою дружиною ОСОБА_3 останній було виділено корову, мякий куток, кухонний столик зі стільцями, посуд, пральну машину, при продажі свиней кошти були розділені у рівних частинах.

Допитані у судовому засіданні за заявою позивача свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 показали, що відповідачі не проживають у будинку позивача ОСОБА_2 по вул. Б.Хмельницького,27, в с.Мшанець, а проживають за іншою адресою уже протягом 4-5 років. Свідок ОСОБА_13 показала, що проживає по сусідству із позивачем з 2015 року та протягом цього часу його колишня дружина ОСОБА_7 та сини з ним не проживають.

Свідки ОСОБА_14 сестра позивача та її чоловік ОСОБА_15 у судовому засіданні показали, що 4 роки тому у звязку з телефонним дзвінком голови сільської ради с.Мшанець вони були присутні при розподілі майна між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а саме ОСОБА_7 забрала із будинку майно, а також був проведений продаж свиней, кошти за які розділені між подружжям, скільки було коштів не памятають, однак ОСОБА_6 віддав ОСОБА_7 кошти за половину вартості будинку, в який вона перейшла проживати.

Допитаний судом свідок ОСОБА_10 надав пояснення про те, що подружжя сторін по справі розлучилось, однак залишились зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_12. Між ними були складні відносини, непорозуміння, скандали, виганяння із будинку дружини із дітьми, були виклики в органи поліції, а також він був неодноразово присутній при конфліктах, тому спільно вони не могли проживати, а у звязку з тим, що в селі був вільний будинок, колишня дружина із дітьми переїхали проживати у дане житло, але залишились зареєстровані за попередньою адресою. Поділ майна між собою вони проводили усно так, як самі вирішили, в тому числі і продавали худобу.

Свідки, які були допитані судом за заявою відповідача ОСОБА_3, надали наступні показання. Зокрема, свідок ОСОБА_16 показала, що відповідач ОСОБА_7 разом із дітьми брала участь у веденні господарства, вони разом придбали будинок та автомобіль, а 4 роки тому розлучились, так як ОСОБА_7 привів другу дружину, а відповідачів «вигнав», застосовував фізичну силу до сина, бо останній взяв автомобіль. У звязку з цим, ОСОБА_7 разом із синами проживають в іншому будинку. Свідок ОСОБА_17 пояснила, що сімя сторін по справі розпалась, а 31 грудня чотири роки тому, ОСОБА_6 вигнав дружину із синами з їхнього будинку, та з цього часу вони разом не проживають. Свідок ОСОБА_18 повідомила, що їй відомо про те, що колгосп виділив сторонам будинок, у якому вони разом із дітьми проживали.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно зі статтею 22 КпШС Української РСР, чинної на час придбання будинку по вул. Б.Хмельницького, 27 у с.Мшанець Старосинявського району, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 23.04.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15 вересня 2014 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 грудня 1994 року ОСОБА_6 придбав житловий присадибний будинок, який розташований по вул. Б. Хмельницького, 27, с. Мшанець Старосинявського району з надвірними будівлями та в даному будинку з часу його придбання зареєстровані позивач ОСОБА_6 та його сини ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також дружина ОСОБА_7 з 07.04.2009 року, а також фактично проживали разом до 2014 року.

Таким чином, враховуючи, що вказаний житловий будинок був придбаний за час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що ними в ході розгляду справи та надання пояснень не оспорювалось, а також виходячи із презумпції виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, в силу вимог ст. 22 КпШС Української РСР, чинної на час придбання будинку по вул. Б.Хмельницького, 27 у с.Мшанець Старосинявського району, суд приходить до висновку, що вказаний будинок є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Доводи позивача ОСОБА_2 про те, що вказаний будинок по вул. Б.Хмельницького, 27 у с.Мшанець Старосинявського району, належить йому, оскільки після розірвання шлюбу між ними була домовленість про поділ майна подружжя, який відбувся, та він сплатив колишній дружині половину вартості будинку, у який вона з дітьми перейшла проживати, та претензій до нього не повинна була висувати, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Шлюб між сторонами у справі розірвано у 2014 році, отже до відповідних правовідносин про поділ спільного сумісного майна слід застосовувати норми СК України.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (с.2 ст.69 СК України).

Аналогічне положення містить ч.4 ст.372 ЦК України.

Виходячи із зазначених норм, домовленість про поділ майна подружжя може бути досягнута в усній чи письмовій формах, однак договір про поділ житлового будинку чи виділ нерухомого майна, в тому числі будинку, одному з подружжя із складу спільного майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено судом жодного нотаріально посвідченого договору щодо нерухомого майна, набутого за час шлюбу, а саме будинку по вул. Б. Хмельницького, 27, с. Мшанець Старосинявського району, між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не було укладено.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний будинок не є спільним сумісним майном подружжя позивач ОСОБА_6 не надав, вимог про визнання будинку його особистою власністю не предявляв.

Згідно з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України відповідач ОСОБА_7 не втратила права власності на вказаний будинок, який є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч.2 ст.405 ЦК України не можуть бути застосовані щодо співвласника житла.

Аналогічну позиція висвітлювалась Верховним Судом у постановах в справах №647/1683/15-ц від 28.02.2018 року, № 425/3170/16-ц від 03.09.2018 року, № 462/7242/14-ц від 28.01.2019 року.

З наведеного також випливає, що ОСОБА_7 як співвласник житлового будинку, що розташований по вул. Б.Хмельницького, 27 у с.Мшанець Старосинявського району, має право користуватися вказаним будинком, а також використувати його для проживання своїх членів сім'ї, тобто синів ОСОБА_8 та ОСОБА_5 відповідачів у справі.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Отже, у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 321, 383, 391, 405 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду або через Старосинявський районний суд. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_6, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_13, серія та номер паспорта НА709690, виданий Старосинявським РВ УМВС України в Хмельницькій області 13 серпня 1999 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_7, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_14, фактично проживає: ІНФОРМАЦІЯ_15, серія та номер паспорта НВ 518474, виданий Старосинявським РВ УМВС України в Хмельницькій області 7 квітня 2009 року.

Відповідач: ОСОБА_8, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_14, фактично проживає: ІНФОРМАЦІЯ_15, серія та номер паспорта НВ 518390, виданий Старосинявським РВ УМВС України в Хмельницькій області 18 лютого 2002 року.

Відповідач: ОСОБА_9, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_14, фактично проживає: ІНФОРМАЦІЯ_15, серія та номер паспорта НВ 689731, виданий Старосинявським РС УДМС України в Хмельницькій області 28 лютого 2014 року.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2019 року.

Головуюча суддя Галиш І.Б.