Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Агєєва О.В., Будулуци М.С.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1

на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 листопада 2018 року

у цивільній справі №234/15406/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів внутрішніх справ

(суддя Чернобай А.О., рішення ухвалено у м. Краматорську, повний текст рішення складений 09.11.2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

13.10.2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства.

У квітні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги, зазначивши в якості відповідачів Головне управління Національної поліції в Донецькій області та Державну казначейську службу України, третьою особою - Прокуратуру Донецької області, посилаючись в уточнених позовних вимогах на те, що 08.04.2003 року Краснолиманським МВ УМВС України в Донецькій області було порушено кримінальну справу № 57-14592 стосовно ОСОБА_1 за ст. 356 КК України. Старшим слідчим з особливо важливих справ ГУ УМВС України в Донецькій області Осипець С.А. 05.06.2004 року в рамках кримінальної справи в с. Резніківка був проведений обшук, в ході якого було вилучено майно СФГ "Добробут", де засновником є позивач. Крім того, в порушення вимог ч. 1 ст. 186 КПК України, що передбачає вилучення тільки тих предметів і документів, які мають значення у справі і майна підозрюваного з метою забезпечення цивільного позову або можливої конфіскації майна, при проведенні обшуку Осипець С.А. вилучив не тільки техніку, на яку незаконно претендувала супротивна сторона по справі, але і особисте майно ОСОБА_1, права на яке ніхто не оскаржував. Частина вилученої техніки була передана слідчим директору СООО "Україна" Гузенку В.І. для збереження, частина майна згідно вироку Краснолиманського міського суду передана ОСОБА_6 Протягом досудового і судового слідства ОСОБА_1 не мав доступу до вилученої техніки, не міг експлуатувати та утримувати вилучене у нього нерухоме майно. 15.11.2016 року постановою слідчого Лиманського відділення поліції Слов'янського відділу поліції ГУНП в Донецькій області кримінальне провадження було закрите за відсутності події злочину, однак, вилучене майно ОСОБА_1 на повернуте, що дозволяє стверджувати про нанесення ОСОБА_1 майнової шкоди. На даний час майно, що належить ОСОБА_1 розкрадене, об'єкти нерухомості зруйновані та не можуть бути використані за призначенням.

Таким чином, незаконними діями ( рішеннями) органів досудового слідства позивачу завдано майнової та моральної шкоди. Сума завданих збитків та шкоди, нанесеної ОСОБА_1 незаконними діями органів досудового слідства та суду, з урахуванням вартості реальної оцінки складає 142 079 361,48 грн.

У 2004 році кримінальна справа № 57-14592 у відношенні позивача з обвинувальним висновком направлена до Краснолиманського міського суду Донецької області для розгляду по суті. З 01.12.2004 року кримінальна справа у відношенні позивача розглядалася Краснолиманським міським судом Донецької області, вирок по справі було винесено лише 24.12.2012 року. Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 24.12.2012 року позивача було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України та задоволено цивільний позов на суму 3 683 376 грн. Після винесення вироку позивач знову потрапив до лікарні із приступом хронічного захворювання, внаслідок його загострення змушений був знову пройти курс тривалого лікування.

25.01.2015 року Апеляційний суд Запорізької області скасував вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 24.12.2012 року та направив справу на додаткове розслідування. 01.04.2015 року матеріали кримінальної справи № 57-14592 внесені до ЄРДР, як кримінальне провадження за № 0000279 за ознаками ст. 356 КК України по факту самоправства. 15.11.2016 року постановою слідчого Лиманського відділення поліції Слов'янського відділу поліції ГУНП в Донецькій області Олексенко В.В. кримінальне провадження № 0000279 закрите.

Позивач оцінює суму моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, у розмірі 6 000 000 грн.

Просила стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 142 079 361 грн. та моральну шкоду у розмірі 6 000 000 грн.

Ухвалою Краматорського міського суду від 07.08.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа прокуратура в Донецькій області про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальних збитків у розмірі 142 079 361 грн. залишені без розгляду.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 5 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства задоволені частково: стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 270 000. 00 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом невірно застосовані норми закону щодо розміру відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що законодавством визначено мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, а максимальний розмір моральної шкоди не визначено; судом не враховані важкість майнових та життєвих втрат, які мають прямий причинний зв'язок між зіпсованими сімейними відносинами позивача, смертю сина позивача, його моральних страждань через такі тяжкі втрати, зіпсування здоров'я, загострення хронічних хвороб та перебуванням позивача під слідством та судом, а також втратою незаконно вилученого у позивача під час слідчих дій та неповернення після закриття кримінального провадження його особистого майна; судом не врахований розмір матеріальних збитків, що підтверджено висновками експертизи, яка є в матеріалах справи.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: відсутність судового рішення про незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування запобіжного заходу, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт виключає право позивача на відшкодування шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також в порядку ч.6 ст. 1176 ЦК України відповідно; апелянт зазначає, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою; сам факт закриття кримінального провадження в справі за відсутністю в діях осіб складу кримінального правопорушення, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади; позивач належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обгрунтовує свої вимоги, суду не надав.

У відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Головне управління національної поліції в Донецькій області вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з посиланням на ч.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та на ч.1 ст. 1176 ЦК України, оскільки відсутність судового рішення про незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування запобіжного заходу, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт виключає право позивача на відшкодування шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також в порядку ч.6 ст. 1176 ЦК України відповідно, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди на теперішній час відсутні; крім того, доводи позивача про погіршення його стану злоров»я, смерть сина, розлучення з дружиною не є підставами для відшкодування моральної шкоди, оскільки причинного зв'язку між сімейними негараздами та проблемами у сім'ї позивача та діями відповідача не було доведено; доводи позивача про погрози зі сторони співробітників правоохоронних органів України, проведення незаконних слідчих дій (доказів вказаного позивач не надає), у зв'язку з чим він 04.05.2000 року потрапив до психіатричної лікарні, спростовуються випискою з історії хвороби, яка знаходиться в матеріалах справи.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, проти апеляційної скарги Державної казначейської служби України заперечував.

Представники Прокуратури Донецької області у судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти апеляційних скарг ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України.

Представник Державної казначейської служби України просив розглядати апеляційну скаргу без участі представника.

Головне управління Національної поліції в Донецькій області про час і місце розгляду справи повідомлено належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції 08.04.2003 року Краснолиманським міжрайонним прокурором порушено кримінальну справу по факту самоправства невстановленими особами за ознаками злочину, передбаченого ст. 356 КК України (т. 2 а.с. 23).

20 червня 2003 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України по кримінальному провадженню № 57-14591 (т. 2 а.с. 27).

20.06.2004 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 24 - 27 т. 2), який було скасовано постановою начальника СО Краснолиманського МВ УМВС України в Донецькій області 23.06.2003 року (т. 2 а.с. 28). Постановою старшого слідчого по особливо важливим справам УМВС України в Донецькій області Осипець С.А. від 07.09.2004 року ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченого по кримінальній справі № 57-14591 (т. 2 а.с. 29-39).

29 листопада 2004 року у кримінальному провадженні № 57 - 14591 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 356 КК України складений обвинувальний акт (т. 2 а.с. 42 - 67).

Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 14.12.2012 року ОСОБА_1 визнано винним по ст. 356 КК України та піддано покаранню у вигляді штрафу в дохід держави. На підставі ст. 49,74 КК України ОСОБА_1 від відбуття покарання звільнено у зв'язку із закінченням строків давності. (т. 2 а.с. 68-79).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.01.2015 року вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 24.12.2012 року у відношенні засудженого ОСОБА_1 скасовано, кримінальну справу повернуто до прокурора Донецької області для проведення додаткового розслідування (т. 2 а.с. 80 - 83).

Постановою Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 15.11.2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000279 від 01 квітня 2015 року, за фактом самоправства, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України закрито.(т. 2 а.с. 84 - 86).

Таким чином, встановивши, що постановою Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 15.11.2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000279 від 01 квітня 2015 року, за фактом самоправства, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України закрито. Взявши до уваги, що позивач тривалий час перебував під судом та слідством впродовж 12 років 2 місяця 13 днів (146,43 місяців) з 20.06.2003 по 23.06.2003 року (час перебування у статусі підозрюваного внаслідок обрання та скасування запобіжного заходу) та з 07.09.2004 року (дата притягнення в якості обвинуваченого та обрання запобіжного заходу) по 15.11.2016 року (дата закриття кримінального провадження) та що до нього було застосовано запобіжні заходи у вигляді підписки про невиїзд, суд прийшов до висновку про існування правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки тривале перебування під слідством та судом призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків та завдало позивачу моральних страждань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, встановивши фактичні обставини справи, виходив з наявності підстав та умов для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури та суду, відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Такі висновки суду є правильними.

Статтею 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України.

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі статтею 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частиною другою статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 15 листопада 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000279 від 1 квітня 2015 року за фактом самоправства, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 356 КК України закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 284 КПК України, якою передбачено закриття кримінального провадження в разі, якщо встановлена відсутність події кримінального провадження.

Виходячи із зазначених норм матеріального права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки тривале перебування під слідством та судом призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків та завдало позивачу моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права, а саме відсутність судового рішення є безпідставним, а доводи з посиланням на ч.6 ст. 1176 ЦК України є помилковими, оскільки зазначеною нормою не регулюються правовідносини, які виникли між сторонами по даній справі.

Згідно зі статтею 3 Закону N 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону N 266/94-ВР).

Як роз'яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Оскільки законодавством визначено мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, а максимальний розмір моральної шкоди не визначено суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої особі за час перебування під слідством чи судом, має виходити з конкретних обставин справи.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом та не повинен призводити до її збагачення.

Виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин і зазначених норм матеріального права апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано визначений розмір моральної шкоди. Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів для переоцінки висновку суду першої інстанції в цій частині.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду апеляційному суду не надано.

Отже, доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, їм дана належна правова оцінка.

Так, судом не взято до уваги твердження представника позивача відносно того, що оскільки позивач тривалий час перебував під слідством та судом, у зв'язку з незаконним кримінальним переслідуванням, у нього зіпсувалися сімейні зв'язки з дружиною та позивач втратив сина, так як такі твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Представником позивача не надано суду з цього приводу будь - яких належних та допустимих доказів. Представником позивача не доведено в судовому засіданні причинного зв'язку між зіпсованими сімейними відносинами позивача, смертю сина позивача та перебуванням позивача під слідством та судом.

Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість перебування позивача під слідством і судом - з 20.06.2003 по 23.06.2003 року (час перебування у статусі підозрюваного внаслідок обрання та скасування запобіжного заходу) та з 07.09.2004 року (дата притягнення в якості обвинуваченого та обрання запобіжного заходу) по 15.11.2016 року (дата закриття кримінального провадження), а саме: 12 років 2 місяця 13 днів, вимушеності позивача докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, глибину його переживань у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, вимушені зміни у житті у зв'язку з цим, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд дійшов до висновку про те, що розмір моральної шкоди, стягнутий на користь позивача підлягає збільшенню з мінімальної суми 258 009 грн. до 270 000 грн. і вважав також, що така сума жодним чином не призведе до збагачення позивача, а буде лише частковим відновленням попереднього стану, пов'язаного з тривалим кримінальним провадженням та компенсацією моральних страждань.

Отже, докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і у апеляційного суду немає підстав їх переоцінювати. Посилання ОСОБА_1 на висновок експертизи є безпідставним, оскільки висновком експертизи встановлений розмір матеріальної шкоди, а не моральної.

Оскільки судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України є підстави для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 листопада 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 01.04.2019 року.

Суддя-доповідач О.С. Санікова.