АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/946/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 310000000 Побережна Н. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В.,Фетісової Т.Л.

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Шполянського районного нотаріального округу Білоус Василь Пантелеймонович,

особи, що подали апеляційні скарги - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 5 квітня 2019 року у складі судді Побережної Н.П.,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19 липня 2008 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2

За час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу згідно договорів купівлі-продажу від 03 серпня 2016 року та від 02 серпня 2016 року сторонами було придбано у власність житловий будинок загальною площею 95,5 кв.м, житловою площею - 46,3 кв.м. Житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Будівлі розміщені на неприватизованій земельній ділянці.

Таким чином, вищевказаний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, однак вони не домовились про порядок поділу нерухомого майна.

Просила здійснити поділ спільного майна подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача всі судові витрати.

Також, у липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нежитлового приміщення та земельної ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 23 листопада 2017 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Білоусом В.П., за реєстровим номером 2534, її колишній чоловік ОСОБА_2 подарував своєму братові ОСОБА_3 нежитлове приміщення магазину з прибудовою і погребом загальною площею 40,7 кв.м. та земельною ділянкою площею 0, 0123 га. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вважає, що вказані договори дарування мають бути визнані судом недійсними, оскільки вказана нерухомість набута під час їхнього з колишнім чоловіком спільного проживання у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. На момент укладення вказаних договорів дарування фактично шлюбні відносини між ними припинилися, а 28 грудня 2017 року рішенням Шполянського районного суду Черкаської області розірвано шлюб. Позивач вважає, що укладення договору дарування фактично за місяць до рішення про розірвання шлюбу є вчиненням фіктивного правочину з боку ОСОБА_2 з метою уникнути поділу між позивачем і відповідачем нерухомості, яка є предметом цього правочину та є спільною сумісною власністю подружжя.

Цей факт беззаперечно підтверджує і та обставина, що нерухоме майно подароване близькому родичу - брату відповідача, який жодного відношення до цієї нерухомості і ведення в ній підприємницької діяльності не має.

Договір є безвідплатним і це також підтверджує те, що фактично метою договору не було створення юридичних наслідків у вигляді володіння, користування і розпорядження цим майном відповідачем ОСОБА_3 , а його укладення мало на меті приховати спільне сумісне майно подружжя від подальшого поділу.

На момент укладення цих правочинів відповідач ОСОБА_2 знав про те, що найближчим часом буде розірваний шлюб, а в подальшому буде ставитись питання про поділ спільної сумісної власності подружжя, і тому обманним шляхом змусив позивача підписати заяву про те, що вона не заперечує щодо відчуження ним цієї нерухомості. Позивач вважає, що такі дії відповідачів є вчиненням фіктивного правочину в розумінні ст. 234 ЦК України і вони не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Просила визнати недійсними договори дарування нежитлового приміщення магазину з прибудовою і погрібом загальною площею 40,7 кв.м. та земельною ділянкою площею 0,0123 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладені 23 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоус В.П.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 16 серпня 2018 року справи об`єднано в одне провадження.

28 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила доповнити позовні вимоги вимогою наступного змісту - здійснити поділ спільного майна подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 нежитлового приміщення магазину з прибудовою і погребом загальною площею 40,7 кв. м. та земельною ділянкою площею 0,0123 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.233-234).

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2018 року залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Білоуса В.П.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 5 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Шполянського районного нотаріального округу Білоус В.П. про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення та земельної ділянки задоволено частково.

Визнано недійсними договори дарування нежитлового приміщення магазину з прибудовою і погребом загальною площею 40,7 кв. м. та земельної ділянки площею 0,0123 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , укладених 23 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які посвідчені приватним нотаріусом Шполянського нотаріального округу Білоусом В.П.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення магазину з прибудовою і погребом загальною площею 40,7 кв. м. та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0123 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 .

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний житловий будинок був придбаний в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу між подружжям.

Частково задовольняючи позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів дарування нежитлового приміщення та земельної ділянки та їх поділу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду доказів, які б вказували на те, що спірне майно було придбане ним за кошти від його діяльності, як підприємця, крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що спірне майно належить на праві власності ОСОБА_2 саме, як фізичній особі-підприємцю.

Також суд вважав, що заявою від 17 листопада 2017 року позивачем надано згоду на вчинення відповідачем договору купівлі-продажу, а не дарування нежитлового приміщення магазину та земельної ділянки.

Крім цього, оскільки оспорювані договори дарування нежитлового приміщення магазину та земельної ділянки були укладені 23 листопада 2017 року, тобто за місяць до розірвання шлюбу між подружжям, то відповідач ОСОБА_2 міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку поділу майна подружжя, що є логічним наслідком розірвання шлюбу. Зміст заяви - дозволу позивача на продаж магазину, а також те, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суд визнав обставинами, які свідчать, що оспорювані правочини були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а відтак, мають бути визнані судом фіктивними та, як наслідок, недійсними.

У травні 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції при винесенні рішення були вирішені не всі позовні вимоги, неповно з`ясовані обставини справи, надано поверховий аналіз норм матеріального права, не застосовані норми матеріального права, які підлягають до застосування, просила рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 5 квітня 2019 року скасувати частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В решті рішення суду ОСОБА_1 не оскаржила.

ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 не приймає участі у витратах на оздоровлення, розвиток дітей, сплачує аліменти не своєчасно. Позивач несе додаткові витрати на навчання дітей, додаткові заняття, відпочинок, оздоровлення, та інше. Також, позивач, у зв`язку з неможливістю спільно проживати з відповідачем в спірному житловому будинку, змушена разом з дітьми орендувати двокімнатну квартиру. На її думку, ці обставини дають підстави для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя при його поділі.

У травні 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій посилався на те, що висновки суду, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи, а тому просив рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 5 квітня 2019 року, в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити нове, яким визнати за позивачкою право власності на 1/3 частину домоволодіння. В решті рішення суду не оскаржив.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовував свої висновки доказами, які є недопустимими та недостовірними. Вказував, що надані позивачем докази про отримання нею доходів є такими, що подані з порушенням встановленого законом строку.

Також, вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що спірний житловий будинок не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_2 придбав його за договором купівлі - продажу за особисті кошти, отримані від продажу квартири, яку він отримав в порядку спадкування після смерті свого дядька ОСОБА_6

Вказує, що ні він, ні ОСОБА_1 не мали фінансової можливості придбати спірний будинок за власні кошти, оскільки їх вистачало лише на потреби сім`ї .

14 травня 2019 року ОСОБА_3 також, оскаржив рішення суду першої інстанції, в якому посилався на те, що воно є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив рішення суду в частині визнання недійсними договорів дарування та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини нежитлового приміщення магазину з прибудовою і погребом та визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки, скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовував свої висновки доказами, які є недопустимими та недостовірними.

Вказував, що надані позивачем докази про отримання нею доходів є такими, що подані з порушенням встановленого законом строку. Покази свідків є суперечливими. Судом не надано оцінку щодо правдивості показів свідка ОСОБА_1 . Доказів того, що ОСОБА_1 проти своєї волі надала згоду на укладення договорів дарування нерухомого майна, суду не надано. Вважає, що суд дійшов невірного висновку, що за заявою від 17 листопада 2017 року надано позивачем згоду лише на вчинення договорів купівлі - продажу, а не дарування.

12 червня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити повністю, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частини житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями та спорудами та прийняти нове, яким визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок на 1/3 частини.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 - до задоволення, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 липня 2008 року по 28 грудня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2017 року (т.1 а.с. 11-13).

Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т.1 а.с.9-10).

Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 3 серпня 2016 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинок з надвірними спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за 48 950,00 грн. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області Білоусом В.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1930 (т.1 а.с.41-44).

Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 2 серпня 2016 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за 48 950,00 грн. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області Білоусом В.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1921 (т.1 а.с.45-48).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 22 березня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрована в буд. АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14).

Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи із наступного.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Норма статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен установити факт перебування у подружжя майна, набутого ними у шлюбі, яке підлягає поділу.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановив, що майно, а саме житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , вказував, що спірний житловий будинок придбаний ним за кошти, які були отримані від продажу квартири, що дісталася йому в порядку спадкування після смерті дядька ОСОБА_6 Також, вказував, що у нього та ОСОБА_1 не було таких спільних коштів для придбання житлового будинку, а тому вважає, що даний будинок є його особистою власністю і поділу між подружжям не підлягає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, прийшов до вірного висновку, що спірний житловий будинок придбаний під час шлюбу сторін, згідно договорів купівлі - продажу від 02 серпня 2016 року і 03 серпня 2016 року за загальну суму 97900,00 грн., а тому є їх спільною сумісною власністю.

Продаж відповідачем успадкованої квартири відбувся 21 листопада 2014 року за 267137 грн. Тобто, купівля-продаж будинку відбулась аж через два роки після продажу успадкованої квартири.

Крім того, відповідно до абзацу 2 п.4.3 договорів купівлі-продажу житлового будинку від 02 серпня 2016 року та від 03 серпня 2016 року зазначено, що на укладення даних договорів надала свою згоду дружина покупця, яку викладено у вигляді заяви.

Тобто, укладення даних договорів будо здійснене в інтересах сім`ї.

В матеріалах справи також відсутні докази того, що ОСОБА_2 звертався до суду із позовом про визнання даного житлового будинку його особистою приватною власністю та з цього приводу приймалося судове рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для скасування рішення в частині задоволення її позовних вимог про визнання за нею права власості на 1/2 частину житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями та спорудами, оскільки воно є обґрунтованим та вмотивованим.

З цього приводу доводи скарги суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду, у цій частині, не спростовують.

У своїй скарзі ОСОБА_1 вказує на додаткові витрати на дітей, однак, вимог про стягнення з ОСОБА_2 таких витрат не ставила і, з цього приводу, відсутнє рішення суду, яке б зобов`язувало ОСОБА_2 на його виконання.

Відповідно до довідки Шполянського районного відділу ДВС від 07 лютого 2019 року згідно виконавчого листа № 2/710/339/18, від 04 липня 2018 року, виданого Шполянським районним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття старшої дитини ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , станом на 01 лютого 2019 заборгованість по сплаті аліментів відсутня (т.2 а.с. 59).

Стосовно вирішення судом позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування нежитлового приміщення та земельної ділянки і визнання за ОСОБА_1 права власності на його 1/2 частину, то колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає до скасування, виходячи із наступного.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 2018 року, номер інформаційної довідки 125225351, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею: 0,0123 га., цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування, серія та номер: реєстровий 2534, виданий 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Білоусом В. П. та нежитлового приміщення, магазину, прибудови, погреба, загальною площею 40.7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування, серія та номер: реєстровий 2534, виданий 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Білоусом В.П. (Т.1 а.с. 122-123).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 95,5 кв.м, житловою площею 46,3 кв. м від 26.10.2018, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_10 , ринкова вартість об`єкту оцінки складає 660 380 грн. (шістсот шістдесят тисяч триста вісімдесят гривень) без ура¬хування ПДВ (а.с. 193-224).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 17 листопада 2017 року, засвідченої приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П., вона надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на продаж або дарування (укладення договорів купівлі-продажу або договорів дарування) нежитлової будівлі магазину та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_2 . При цьому заявила, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї та погоджується з тим, щоб умови даних договорів визначались ОСОБА_2 самостійно. (т.2 а.с. 5).

Відповідно до договору дарування нежитлового приміщенні від 23 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , уклали договір дарування нежитлового приміщення - магазин-прибудову, що розташоване по АДРЕСА_2 .

Відчужуване майно складається з магазину-прибудови «літера а» площею 40,7 кв.м. та погреба «літера п/д». Договір зареєстрований в реєстрі за №2533 (т.2 а.с. 6-7).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 23 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , уклали договір дарування земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_2 . Земельна ділянка має площу 0,0123 га, цільове призначення даної земельної ділянки: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер НОМЕР_2 2144. Договір зареєстрований в реєстрі за №2534 (т.2 а.с. 8-9).

ОСОБА_1 , звертаючись в суд із позовом про визнання недійсними договорів дарування, посилалася на те, що оспорювані договори є фіктивними, оскільки не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а з метою ухилення від поділу спільного сумісного майна, у зв`язку із чим просила визнати їх недійсним. Вказувала, що ОСОБА_2 обманним шляхом змусив її підписати заяву про те, що вона не заперечує щодо відчуження ним даної нерухомості

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування, вищевказані норми права не врахував.

З огляду на це, колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність позивачем фіктивності договорів дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірними договорами дарування.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договори дарування укладено обманним шляхом чи за відсутності згоди і волевиявлення ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 234 ЦК України, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає до скасування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , про визнання за нею права власості на 1/2 частину житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями та спорудами є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування в цій частині за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування нежитлового приміщення та земельної ділянки та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину даного майна, підлягає до скасування, з прийняттям нової постанови, в цій частині, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 2114 грн. 40 коп. підлягають стягненню з ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 5 квітня 2019 року у даній справі змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Шполянського районного нотаріального округу Білоус Василь Пантелеймонович про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення та земельної ділянки, визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення з прибудовою і погребом загальною площею 40,7 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0123 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 .

Прийняти в цій частині нову постанову, якою ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування нежитлового приміщення та земельної ділянки, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 2114,40 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 4 липня 2019 року.

Судді: Н.І.Гончар

Ю.В.Сіренко

Т.Л. Фетісова