Справа № 473/1555/19
РІШЕННЯ

іменем України

"02" липня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді - Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання - Ніколаєнко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вознесенську за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, стягнення аліментів.

ВСТАНОВИВ:

09.04.2019 року орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Вознесенської міської ради звернувся в суд з позовом в інтересах малолітньої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав з підстави наявної безпосередньої загрози для життя або здоров`я дитини (винятковий випадок), встановлення опіки, стягнення аліментів.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що відповідачі є батьками дочки ОСОБА_4 , яка з 25 грудня 2014року по січень 2018 року знаходилась за заявою батьків про згоду в Миколаївському обласному будинку дитини через перебування родини в складних життєвих обставинах, за висновком служби у справах дітей Вознесенської міської ради №27 від 10.01.2018року дитина в трьохрічному віці була повернена в сім`ю Єрьоміних, де на момент повернення були створені для цього умови. 03.04.2019 року через повідомлення закладу охорони здоров`я про дитину - дочку відповідачів ОСОБА_5 - сім`я якої перебуває у складних життєвих обставинах і якій існує загроза життю та здоров`ю (відмова батька від проведення лікування), була здійснена при виході за місцем проживання сім`ї оцінка рівня безпеки дитини, дитина негайно була направлена до закладу охорони здоров`я для обстеження та надання необхідної медичної допомоги, в тому числі лікування в стаціонарних умовах, а 08.04.2019 року тимчасово влаштована до Вознесенського міського центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Вознесенської міської ради. Рішенням органу опіки та піклування №141 від 03.04.2019 року дитина була негайно відібрана у батьків з підстави виникнення безпосередньої загрози її життю та здоров`ю.

Посилаючись на те, що у відповідачів відсутні сформуванні навички відповідального батьківства, відновлення їх батьківського потенціалу неможливе та на вимоги ст.170 СК України, позивач просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, вказуючи, що відповідачі фактично не проживають спільно, дочкою ОСОБА_6 опікується батько ОСОБА_2 , а мати разом зі старшою донькою ОСОБА_7 проживає з бабусею, відповідачі схильні до бродяжництва, не працюють, у них відсутні навички відповідального батьківства, вони ухиляються від соціального супроводу родини.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що Сімейний кодекс України містить обмежений перелік підстав для відібрання дітей від їх батьків - це ухилення від обов`язків з догляду, жорстоке поводження з дитиною, хронічний алкоголізм і наркозалежність батьків, експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва, загроза життю та здоров`ю дитини, але вони як батьки ніколи не вчиняли зазначеного і що немає доказів того, що умови виховання їх дітей - хай і примітивні - є справді небезпечними, станом на 03.04.2019 року загрози життю і здоров`ю доньки не було (дитина була здорова), відсутні підстави для відібрання дитини таким способом, що був застосований позивачем, без рішення колегіального органу, яке було прийнято вже після відібрання дитини. Відповідач не заперечує, що його сім`я перебуває у складних життєвих обставинах: дружина має психічне захворювання, його звернення сприяти її примусовому лікуванню не мали наслідків, так само, як і його звернення за допомогою працевлаштуватися з трудовим розпорядком роботи, який би дозволяв відводити і забирати дитину з дитячого садка, тобто їхня неспроможність забезпечити дітям кращі умови пояснюється лише тим, що їх звернення за допомогою не були вирішені. Також відповідач стверджує, що у позивача відсутні докази про неохайний зовнішній вигляд дитини, ведення ним анти-суспільного способу життя, зайняття бродяжництвом при наявності у власності квартири, перебування на обліку у Вознесенському центрі зайнятості населення. На думку відповідача, немає потреби визначати статус доньки ОСОБА_4 як дитини позбавленої батьківського піклування в судовому порядку, а вона може бути влаштована на період перебування сім`ї в складних життєвих обставинах в КЗ «Загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів Центр загальної і профільної освіти та комплексної реабілітації Миколаївської обласної ради» - інтернатського закладу, що можливо, відповідало б її інтересам, але це можна було б зробити в інший спосіб, не позбавляючи доньки батьківського піклування, адже позивач практично позбавив їх можливості проводити час зі дитиною поза межами такого закладу, оскільки немає жодної небезпеки в наданні дитині можливості короткочасних відвідувань батьківського дому.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, вказала, що перебуває на обліку у лікаря психіатра, з чоловіком перебуває у зареєстрованому шлюбі, але проживає зі старшою донькою ОСОБА_7 окремо від нього і в січні 2018 року не мала наміру забирати дитину з дитячого закладу, але на пропозицію служби в справах дітей написала заяву про повернення дитини, її джерелом доходу є пенсія (ІІІ група інвалідності) та державна допомога на дитину.

Представник третьої особи без самостійних вимог - служби в справах дітей Вознесенської міської ради - позовні вимоги вважає обґрунтованими, вказуючи, що при повернені дитини відповідачам були надані рекомендації з питань її утримання, виховання, навчання та розвитку, здійснювався контроль за їх поведінкою, але родина не сприймала їх, не надавала соціальним працівникам доступу до житла, відмовилася від соціального супроводу сім`ї Вознесенським міським центром соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді.

Опитана з метою забезпечення права дитини на сімейне виховання малолітня дитина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в судовому засіданні виявила бажання перебувати разом з батьком, якого любить і згадує з гарного боку.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи без самостійних вимог, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

ЩОДО ФАКТІВ

I. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_8 є громадянами України (а.с.7-8), перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.11.2011 року (а.с. 9), мають двох малолітніх дітей (а.с. 6) ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 - померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.168). Ця трагедія у родині, особливо у батька, викликала недовіру до служби у справах дітей, соціальних працівників, які на його думку, не зробили все можливе на його звернення до них, щоб зберегти життя дитині шляхом своєчасного направлення на лікування до м. Київ і спілкування з цими представниками в подальшому відповідач ОСОБА_9 влаштовував в присутності довірених осіб, які підтримують його намір зберегти сім`ю: прихожан християнської церкви, представників громадської організації «Батьківський комітет України» і намагався всі зустрічі фіксувати за допомогою технічних засобів. Такі намагання відповідача щодо публічного висвітлення діяльності органу опіки були ними сприйняті не схвально, виникла конфліктна ситуація, взаєморозуміння ними не досягнено, в цих відносинах жодна із сторін не запропонувала конструктивного методу усунення конфліктної ситуації.

Дочка відповідачів ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за рішенням органу опіки та піклування №283 від 25.12.2014 року (а.с.11) на підставі заяви батьків про згоду, акту обстеження житлово-побутових умов від 19.12.2014 року (а. с. 10) з 25 грудня 2014 року по січень 2018 року знаходилась в Миколаївському обласному будинку дитини через перебування родини в складних життєвих обставинах.

Сімейні обставини і матеріально-побутові умови відповідачів.

Відповідач ОСОБА_3 є інвалідом дитинства 3 групи, перебуває на обліку у лікаря психіатра, ніколи не працювала і за висновком Лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я від 11.04.2018 року має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків (а.с.114). Її чоловік ОСОБА_9 звертався до лікувального закладу з приводу сприяння примусового лікування дружини (а.с. 112-113). Стосовно реагування на це звернення інформації немає.

Відповідач ОСОБА_9 є працездатною особою, намагався працевлаштуватися через пошук роботи за допомогою служби зайнятості: 26.12.2014 року йому був наданий статус безробітного, призначена допомога по безробіттю по 27.07.2015року в сумі 2087,68грн.; вдруге статус безробітного мав з 11.08.2015 року по 11.10.2015 року, отримана допомога по безробіттю - 1105,56грн.; в третє - з 24 січня 2018року по 01.06.2018року, допомогу по безробіттю не отримував; 01.06.2018 року працевлаштувався у ФОП ОСОБА_11 підсобним працівником, отримані раніше ним направлення для працевлаштування були відхилені через відмову роботодавців щодо узгодження запропонованого ним графіку роботи через необхідність забезпечити дитині відвідування дитячого садку (а.с.102-104, 105-106, 143).

Відповідач ОСОБА_9 є власником 19/50 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.09.2016 року (а. с. 107), зареєстрований за паспортним документом за цією адресою (а.с.115-116), будинок має пічне опалення, обладнаний системою водоводу і горячого водопостачання. Ці обставини спростовують доводи позивача основані на довідці дільничного офіцера поліції про зайняття відповідачем бродяжництвом та веденням ним анти суспільного способу життя (а. с. 55).

Відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вознесенської міської ради №27 від 10.01.2018 року (а. с. 12,13) дитина відповідачів в трьохрічному віці була повернена в сім`ю Єрьоміних, де на момент повернення були створені для цього умови. Після повернення 16.01.2018року ОСОБА_1 вона стала проживати з батьком, який влаштував її до дитячого садка, дитина відвідувала заклад регулярно і батько приводив її до садка і забирав додому вчасно та переймався її утриманням, в березні та в липні 2018 року адміністрацією дошкільного закладу (а.с.17,18) звернено увагу, що дівчинка одягнена неохайно, носить одяг більший за розміром, що відлякує її від інших дітей, в квітні 2018року батько дитини звернувся з заявою проти спілкування дитини з психологом закладу (а.с.16).

Мати з часу народження дочки ОСОБА_4 по теперішній час проживає окремо від відповідача ОСОБА_9 разом з донькою ОСОБА_7 , її стосунки з донькою ОСОБА_6 є емоційно дискомфортними, напруженими через те, що дитина не знає якої реакції очікувати від матері на своє прохання, запитання, потребу, матір проявляє щодо неї дії насильницького характеру (б`є, кричить, шарпає), між ними спостерігається відсутність прив`язаності. Відповідно до ст.155 ч.3 СК України відмова батьків від дитини є неправоздатною, суперечить моральним засадам.

Обстежуючи житлово-побутові умови проживання родини Єрьоміних 20.07.2018 року (а.с.19) було встановлено умовно-задовільний стан обстановки для проживання малолітньої дитини, відсутність загрози життю та здоров`ю дитини, рекомендовано навести лад в житловому будинку та укласти договір на соціальний супровід родини, даний договір відповідач ОСОБА_9 не побажав укласти (а.с.21) та ухилявся від зустрічей з працівниками Вознесенського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (а.с.21).

25 березня 2019 року працівниками дитячого садку були виявленні у малолітньої ОСОБА_12 кров`янисті виділення із статевих органів, їх почервоніння, повідомлений батько, якому було надано медсестрою дитячого садку направлення до лікувального закладу (а.с. 25, 28, 53,91).

26 березня 2019 року відповідач ОСОБА_9 разом з дитиною відвідали сімейного лікаря ОСОБА_13 , яка направила на консультацію до лікаря-гінеколога (а.с.91), якою було проведено огляд з висновком про підозру на зовнішнє пошкодження статевих органів дитини, лабораторне обстеження дитини та надано рекомендацію на повторний огляд у сімейного лікаря для лікування виявленого захворювання, дитина була також оглянута судовим експертом, який вказав на запалення слизової оболонки предвір`я піхви та дівочої пліви (гострий цистит), що могло виникнути внаслідок перехолодження, не проведення туалету статевих органів, а також потрапляння глистів у сечовивідні шляхи. Батько повідомив медсестру дитячого садку про направлення дитини на лікування (а.с.26 ).

Вказані обставини стали підставою КП «КНП Вознесенський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» направити повідомлення позивачу(а.с.22) про дитину, сім`ю, яка перебуває у складних життєвих обставинах та повідомити поліцію.

Обстежити 26.03.2019року житлово-побутові умови проживання відповідачів працівники позивача не мали змоги через відсутність згоди відповідача ОСОБА_9 (а.с.23), в судовому засіданні не допуск до житла в кінці дня відповідач пояснив тим, що зранку і протягом всього дня він перебував в лікарні відвідуючи багатьох лікарів, здаючи аналізи, проходили з донькою обстеження УЗД, спілкувався з працівниками поліції і увагу приділив при повернені додому потомленим, проголодалим дітям, а не позивачу, який в чергове зосереджував зусилля на підготовці документів про незадовільність їх побутових умов.

27 березня 2019 року відповідач ОСОБА_9 разом з дитиною повторно відвідали сімейного лікаря ОСОБА_13 , яка направила дитину на стаціонарне лікування до педіатричного відділення Вознесенської багатопрофільної лікарні (а.с. 92)з діагнозом - гострий пієлонефрит.

28 березня 2019 року дитина ОСОБА_1 перебуває в вказаному відділені лікарні з діагнозом: гострий цистит, інфекція сечовивідних шляхів (а. с. 93), де були проведені деякі лабораторні аналізи.

29 березня 2019 року відповідач ОСОБА_9 написав заяву про відмову від лікування (вживання призначених медичних препаратів до отримання результатів всіх досліджень) (а.с.152, 162), забрав дитину з лікарні, самостійно звернувся до незалежної лабораторії Смартлаб для здачі дитячих аналізів крові та сечі (а.с.96-98).

30-31 березня 2019 року вихідні дні.

1 квітня 2019року відповідач ОСОБА_9 разом з дитиною відвідали сімейного лікаря ОСОБА_13 , але через відсутність у нього виписки з історії хвороби доньки з зазначенням виконаних обстежень та рекомендацій подальшого лікування, лікар запропонував надати дані документи, відповідач звернув увагу сімейного лікаря, що ці документи повинні за словами лікаря стаціонарного відділення, передані без його участі.

02.04.2019 року Служба в справах дітей Вознесенської міської ради отримала:

- від поліції матеріали по перевірці виявлених у ОСОБА_1 ознак захворювання з висновком про відсутність у цій події ознак кримінального правопорушення ( а.с. 26-32);

- КП «КНП Вознесенський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» повторне повідомлення (а.с.24) про дитину, сім`ю, яка перебуває у складних життєвих обставинах, де було викладено інформацію про те, що батько ОСОБА_9 забрав 29.03.2019 року доньку ОСОБА_5 з лікарні, написав заяву про відмову від її лікування, стан здоров`я дитини невідомий. Суд звертає увагу, що отримана позивачем інформація не відповідала дійсності в частині заяви відповідача, яка зафіксована в медичній документації та в самій заяві (а.с. 152, 162): він відмовився не взагалі від лікування дитини, а до моменту отримання результатів всіх досліджень, що в ситуації зафіксованих різними лікарями різних попередніх діагнозів без підтвердження результатами досліджень викликало зрозуміле занепокоєння батька і його бажання забезпечити дитині ефективне лікування у разі підтвердженого діагнозу.

Згідно протоколу №1 наради при заступнику міського голови від 2 квітня 2019року (а.с.33) було доручено службі у справах дітей Вознесенської міської ради обстежити житлово-побутові умови проживання родини ОСОБА_14 , оскільки є підстави вважати, що життю та здоров`ю малолітніх дітей може загрожувати небезпека .

3 квітня 2019 року в ході обстеження житлово - побутових умов проживання родини ОСОБА_14 щодо їх придатності до виховання дітей, які залишилися на їх піклуванні, були складені, крім вказаного акту (а.с.34), на підставі п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008року: акт про проведення оцінки рівня безпеки дитини (а.с. 35-37), яким зафіксовано дуже небезпечний рівень безпеки дитини відповідно до довідки про захворювання дитини, відмову батька від лікування, відсутністю відомостей про стан здоров`я дитини та умов проживання дитини та акт оцінки потреб сім`ї /особи (а.с. 38-41), висновок оцінки потреб сім`ї (а.с. 42-43) за яким наявні складні життєві обставини, основними ознаками та чинниками, що їх спричинили є постійні конфлікти в сім`ї, незадоволення потреб дітей в емоційному, психологічному стані, психологічне насилля над меншою дочкою, постійні конфлікти в сім`ї .

За актом обстеження житлово - побутових умов вони були вкрай незадовільними. Зокрема, потребувало невідкладного ремонту пічне опалення; у будинку було холодно, скрізь бруд, сморід із запахом людських екскрементів, всюди розкидано одяг, недостатньо продуктів харчування, відсутня приготовлена їжа, не помитий посуд знаходиться на столі, в дитячому ліжку знаходилося ганчір`я, що свідчило про те, що дитина не спала в ліжку.

03.04.2019 року дитина негайно була направлена до закладу охорони здоров`я для обстеження та надання необхідної медичної допомоги, в тому числі лікування в стаціонарних умовах.

Рішенням органу опіки та піклування №141 від 03.04.2019 року ( а.с.46) дитина була негайно відібрана у батьків з підстави виникнення безпосередньої загрози її життю та здоров`ю.

ОСОБА_9 звертається до лікарні з заявою про повідомлення йому підстав перебування дитини у лікарняному закладі( а.с. 110) та незгоду на прийом дитиною препаратів до її повного обстеження(а.с.100). Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого педіатричного відділення за період з 3 по 8 квітня 2018року(а.с.101) ОСОБА_15 поступила здоровою, аналізи не виявили відхилення, які б свідчили про наявність захворювання, лікування не проводилося.

08.04.2019 року дитина тимчасово влаштована до Вознесенського міського центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Вознесенської міської ради (а.с.86).

Відповідач ОСОБА_9 відвідує доньку у вказаному закладі, але на засіданні комісії з питань захисту прав дитини про виконавчому комітеті Вознесенської міської ради (а.с. 155 ) на підставі доповідних вихователів та психолога було рекомендовано тимчасово припинити спілкування батьків з малолітньою дитиною через нав`язування дитині думки про вороже ставлення до неї навколишніх осіб: працівників центру, інших вихованців, що перешкоджає соціально - психологічній реабілітації дитини (а.с.127-132 ).

II. ВІДПОВІДНЕ НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО

Відповідні положення Конституції України проголошують:

Стаття 32

"Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України..."

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається ж право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України).

Разом з тим, в даних правовідносинах при вирішенні питання про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав відповідачів відбувається втручання в їх право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.

Стаття 51

"...Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою". .

Відповідні положення Закону "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року передбачають:

Стаття 1

«…дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах - дитина, яка потрапила в умови, що негативно впливають на її життя, стан здоров`я та розвиток у зв`язку з інвалідністю, тяжкою хворобою, безпритульністю, перебуванням у конфлікті із законом, залученням до найгірших форм дитячої праці, залежністю від психотропних речовин та інших видів залежності, жорстоким поводженням, зокрема домашнім насильством, ухилянням батьків, осіб, які їх замінюють, від виконання своїх обов`язків, обставинами стихійного лиха, техногенних аварій, катастроф, воєнних дій чи збройних конфліктів тощо), що встановлено за результатами оцінки потреб дитини»

Стаття 11ч.2

"...Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків".

Стаття 12ч.1

"Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини...

Держава надає батькам... допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей..., захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів."

Стаття 14 ч.1 Розлучення дитини з сім`єю

"Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили".

У відповідних положеннях Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року сказано:

Статті 151, 163

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Стаття 170. Відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав

Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

З аналізу цієї правової норми слідує, що так дія як відібрання дитини буває двох видів :відібрання дитини за судовим рішенням, що набрало законної сили і за рішенням органу опіки та піклування з наступним зверненням до суду(винятковий випадок).

Таким чином, у даній справі підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення загрози для життя, здоров`я дитини.

ПОРЯДОК взаємодії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів та установ під час забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі таких, що можуть загрожувати їх життю та здоров`ю затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2018 р. № 800

Пункт 3 У цьому Порядку терміни вживаються в такому значенні:

3) загроза життю або здоров`ю дитини - обставини, що можуть призвести чи призвели до тяжких наслідків для життя, стану здоров`я та розвитку дитини, зокрема спричинили тяжку, у тому числі невиліковну, хворобу, тілесні ушкодження середньої тяжкості, тяжкі тілесні ушкодження або заподіяли шкоду нормальному фізичному, духовному, моральному розвитку дитини, у зв`язку з чим вона потребує допомоги.

Обставини можуть бути розцінені як загроза життю або здоров`ю дитини виходячи з її індивідуальних особливостей і потреб залежно від віку, статі, стану здоров`я, інвалідності, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності за результатами проведення оцінки рівня її безпеки згідно з Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінет Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 .

У зв`язку з цим перелік обставин, які можна розцінювати як загрозу життю або здоров`ю дитини, не є вичерпним.

МІЖНАРОДНЕ ЗАКОНОДАВСТВО

Відповідно до ст. 3 п.1 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини . Це один з фундаментальних принципів Конвенції.

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад, пункт 100 рішення у справі „ Мамчур проти України").

З огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дітей, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не можуть служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджає реалізації такого почуття, дорівнює втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників.

Оцінка Суду

a. Загальні принципи

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) .

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" .

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8.

Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме позивач повинен переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я . Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини.

У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо.

б. Застосування зазначених принципів у цій справі

Рішення про відібрання дитини для встановлення державної опіки над ОСОБА_1 становило втручання у права відповідачів, гарантовані статтею 8 Конвенції; це втручання здійснювалося згідно із законом і мало законну мету - захист інтересів дитини. Залишається визначити, чи було втручання "необхідним у демократичному суспільстві". Оскільки взаємовідносини між дитиною та батьками склались таким чином, що дитина протягом великого періоду свого життя проживала окремо від батьків, а тому в даній ситуації повинні враховуватися "інтереси дитини" в широкому розумінні на поняття сім`ї (стаття 5 Конвенції про права дитини).

Суд зазначає: відповідачі загалом погоджувалися з позивачем, що з погляду матеріального забезпечення поміщення їх дитини до таких спеціальних виховних закладів, як інтернати ( а.с.72,73), можливо, відповідало інтересам дитини, якщо враховувати обмеженість наявних у них ресурсів для задоволення її повсякденних потреб. Проте вони не погоджувалися з тим, що для цього необхідно було виносити рішення про відібрання від них дитини, яке обмежило їх можливості забирати дитину додому на час, вільний від занять, наприклад, на час канікул чи на вихідні.

Позивач мотивував своє власне рішення про відібрання дитини (до судового рішення) тим, що існувала небезпека її життю та здоров`ю (ст.170ч.2 СК України ). В судовому засіданні ним додатково як підстава позовних вимог про відібрання дитини вказувалося, що відповідачі через недостатність коштів і через особисті якості, неспроможні забезпечувати дітей належним харчуванням, одягом, підтримувати належні санітарні умови, належним чином дбати про здоров`я дітей, а також забезпечувати їхню соціальну адаптацію та справляти на них відповідний виховний вплив, і що така ситуація була небезпечною для життя, здоров`я та морального виховання дітей (ст.170 ч.1СК України). Суд визнає, що такі мотиви були безсумнівно доречними для прийняття відповідного рішення, але за різними процедурами. З підстави визначеної ст.170ч.1 СК України відібрання дитини здійснюється за судовим рішенням і ці підстави не були обґрунтуванням власного рішення позивача для відібрання дитини.

Проте, оцінюючи, чи були вони також достатніми суд ставить під сумнів адекватність відповідної доказової бази для висновку про те, що існувала небезпека для життя і здоров`я дитини. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існувала, несла загрозу життю і здоров`ю доньки відповідачів, але згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого педіатричного відділення за період з 3 по 8 квітня 2018року(а.с.101) ОСОБА_15 поступила здоровою, аналізи не виявили відхилення, які б свідчили про наявність захворювання, лікування не проводилося (дитина була здорова), не було потреби направляти дитину до закладу охорони здоров`я для обстеження та надання необхідної медичної допомоги, в тому числі лікування в стаціонарних умовах. Інших фактів завдання шкоди дитині зафіксовано не було. Досліджуючи медичні документи суд наголошує, що батько з моменту поставлення його до відома про подію 23 березня 2019року у дитячому садку з донькою ОСОБА_6 приймав всі заходи, що встановлення стану її дійсного здоров`я: звертався до лікарів різної спеціалізації, здавав дитячі аналізи, проходив дослідження УЗД, огляди, виконав вимогу лікаря про поміщення дитини до стаціонарного відділення, здійснив здачу аналізів до альтернативної лабораторії. Тобто, батько ОСОБА_9 продемонстрував своє бажання у разі необхідності при наявності захворювання у доньки, провести лікування. Про вказане підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , заслухана неповнолітня дитина відповідачів бажає бути в сім`ї з батьком.

Отриману 03.04.2019року інформацію від закладу охорони здоров`я про відмову відповідача від лікування позивач сприйняв на віру, не зажадав цієї важливої заяви для ознайомлення, при досліджені її в судовому засіданні з`ясовано, що її суть зафіксована в медичній документації та в самій заяві (а.с.162, ): він відмовився не взагалі від лікування дитини, а до моменту отримання результатів всіх досліджень.

Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд доходить висновку, що, незважаючи на доречність аргументів, якими національні органи обґрунтовували своє рішення про відібрання дітей від батьків, ці аргументи не були достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя заявників. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції

В письмовому висновку органу опіки і піклування - виконавчого комітету Вознесенської міської ради (а.с. 56-50) зазначається про доцільність відібрання дитини без позбавлення батьківських прав відповідачів, але не зазначено достатньо переконливих та зважених аргументів, які можуть вважатися обґрунтованими для відібрання дитини з підстави наявності небезпеки для життя і здоров`я дитини (винятковий випадок), у цьому висновку також відсутнє дослідження питання про ефективність менш суворих альтернативних заходів перед тим, як клопотати про відібрання дитини від батьків і що обраний ними захід буде відповідати інтересам дитини. З урахуванням викладеного суд не погоджується з ним.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, стягнення аліментів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Миколаївський апеляційний суд через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення рішення суду в повному обсязі.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 09.07.2019року.

Суддя: О.Є. Старжинська