Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 504/3286/16-ц

провадження № 61-2259св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (після зміни назви - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, у складі судді Вінської Н. В., від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д., від 07 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги АТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, щовідповідно до укладеного договору б/н від 20 вересня 2012 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 8 213, 27 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється щомісячно, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця.

Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконувала, у зв`язку із чим станом на 14 серпня 2016 року утворилася заборгованість на загальну суму 18 336, 46 грн.

Із урахуванням зазначеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнитиу повному обсязі, стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом поза межами строку позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною спору, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської областівід 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем пропущено строк звернення до суду із цим позовом, про застосування якого було заявлено стороною спору. Однак, такі висновки є помилковими, оскільки судами не було враховано, що початок строку позовної давності слід рахувати з 01 жовтня 2014 року, оскільки борг відповідача було реструктуризовано, відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості ключовою умовою якої встановлено обов`язок відповідача погасити заборгованість у сумі 8 213, 27 грн у строк до 30 вересня 2014 року. Позивач із позовом до суду звернувся лише 19 вересня 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем по справі був укладений кредитний договір (заява б/н від 17 вересня 2008 року), згідно з яким ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 5 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у вказаному в заяві розмірі на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (вересень 2012 року) (а. с. 5).

ОСОБА_2 20 вересня 2012 року уклала генеральну згоду про реструктуризацію боргових зобов`язань за кредитним договором від 17 вересня 2008 року. Відповідно до генеральної угоди розмір кредиту складає 8 213, 27 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, зі щомісячною сплатою платежів у рахунок повернення кредиту і сплати відсотків.

Відповідач свої зобов`язання за вказаною угодою належним чином не виконувала, в зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 14 серпня 2016 року становить 18 336, 46 грн, з яких 6 690, 21 грн - заборгованість за кредитом, 4 157, 97 грн -заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 887, 20 грн - заборгованість за пенею та комісією, 1 601, 08 грн - штраф (фіксована частина).

Останній платіж по погашенню заборгованості на суму 300 грн боржником здійснено 22 травня 2013 року (а. с. 3).

22 лютого 2017 року відповідачемдо суду першої інстанції подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 55).

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Частиною четвертою статі 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що умовами кредитного договору, який було укладено між сторонами спору, а також генеральної угоди про реструктуризацію кредитної заборгованості, встановлено погашення заборгованості по кредитній лінії на платіжній карті шляхом щомісячного внесення платежу з 1 по 25 число кожного місяця (а. с. 4).

Судами встановлено, що останній платіж у розмірі 300, 00 грн з погашення кредитної заборгованості було здійснено відповідачем 22 травня 2013 року, а із позовом до суду банк звернувся 29 вересня 2016 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявила сторона спору. Строк позовної давності умовами кредитного договору не збільшувався, а тому й підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Судами надано належну оцінку здійсненим платежам від 14 січня 2014 року на суму 0,52 грн та від 15 січня 2014 року на суму 0,26 грн, які не можуть бути підставою для переривання строку позовної давності, оскільки ці платежі було здійснено не відповідачем, а банком, шляхом автоматичного списання простроченої заборгованості. Тобто, їх було здійснено поза волею ОСОБА_2

Переглядаючи рішення районного суду, апеляційним судом дотримано положення статей 10, 303 ЦПК України, 2004 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович