ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3970/19 Справа № 203/1990/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія», ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 31.07.2015 року в м.Мелітополі сталася ДТП за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем Рено Сандеро, д/н НОМЕР_1 та за його участю, він керував автомобілем Фіат, д/н НОМЕР_2 .

Згідно постанови Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.09.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаного ДТП.

Цивільно - правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія».

Згідно звіту № 4815 про оцінку вартості матеріального збитку від 14.08.2015 року, вартість матеріального збитку складає 19 726,34 грн.

Він звернувся до страхової компанії у встановлений законом строк, однак СК виплатила йому страхову суму у розмірі 2 916,94 грн з порушенням встановленого терміну виплати, у зв`язку з чим страхова компанія має виплатити різницю між фактичним страховим відшкодуванням та вартістю відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 16 809,40 грн, а також виплатити пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 3 328,26 грн.

Відповідачем ОСОБА_2 йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000,00 грн.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» на його користь недоплачене страхове відшкодування в розмірі 16 809,40 грн; з відповідача ОСОБА_2 - моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн, та солідарно з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 грн та судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2018 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 10 000 грн та судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 551,20 грн, а всього - 10 551 грн 20 коп.

В решті позову - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом безпідставно відмовлено у стягненні зі страхової компанії матеріального збитку у розмірі 16 809,40 грн, помилково залишивши поза увагою Звіт № 4815, який є єдиним належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір завданої йому шкоди. Також, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність згоди, наданої ним страховій компанії, про виплату страхового відшкодування в розмірі 2 916,94 грн та невірно визначився зі стягненням пені у розмірі 3 328, 26 грн, оскільки зобов`язання з виплати йому страхового відшкодування страховою компанією не виконані в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 31.07.2015 року в м.Мелітополі сталася ДТП за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем Рено Сандеро, д/н НОМЕР_1 та за участю водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем Фіат, д/н НОМЕР_2 .

Згідно довідки Відділу ДАІ з обслуговування адміністративної території м.Мелітополя, Мелітопольського району та автомобільно-технічної інспекції УДАІ УМВС України в Запорізькій області, автомобіль позивача в результаті дорожньо-транспортної пригоди 31.07.2015 року отримав деформацію заднього бампера та заднього номерного знаку (а.с.9).

Вина ОСОБА_2 в даній ДТП встановлена постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.09.2015 року (а.с.10).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» (а.с.24).

08.10.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» з заявою про страхове відшкодування (а.с.70).

Позивачем до позову додано Звіт № 4815 про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ від 14.08.2015 року, згідно якого вартість матеріального збитку складає 19 726,34 грн (а.с.11-19).

Проте, суд першої інстанції обгрунтовано погодився з твердженнями представника відповідача ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» з приводу того, що при складанні Звіту № 4815 відповідачі не були повідомлені про проведення огляду ТЗ. Огляд ТЗ було проведено лише у присутності позивача, а тому вказаний звіт не може бути належним, допустимим доказом у розумінні ст.77-78 ЦПК України.

Натомість в матеріалах справи мається Акт огляду пошкодженого транспортного засобу від 03.08.2015 року, згідно якого вартість відновлювального ремонту складає 3 931,60 грн (а.с.77-83).

09.12.2015 року ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» було складено страховий акт № ОЦ/007/000/15/6469, відповідно до якого визначено страхове відшкодування в розмірі 2 931,60 грн, яке перераховано позивачу (а.с.72), що не заперечувалося сторонами.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» суми матеріального збитку у розмірі 16 809,40 грн задоволенню не підлягають.

Також суд обґрунтовано відмовив у стягненні з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» суми пені у розмірі 3 328,26 грн, оскільки з боку відповідача не було порушено строків виплати страхового відшкодування, що підтверджується матеріалами цивільної справи.

В зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження відповідності понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом правової допомоги, суд першої інстанції, керуючись ст..137 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні і цих вимог.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно зі статями 7, 8 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в Україні здійснюється обов`язково. Cтрахова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування.

Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на це, подає страховику відповідну заяву. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2808цс15).

Страховиком ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» у порядку, встановленому чинним законодавством України та договором страхування, здійснено необхідні дії щодо визначення розміру шкоди, завданої у ДТП, та виплати страхового відшкодування.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на неналежне виконання ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» своїх зобов`язань з виплати страхового відшкодування; на те, що суд першої інстанції помилково залишив поза увагою Звіт № 4815, який є єдиним належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір завданої йому шкоди, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, спростовуються матеріалами справи (а.с.70-89), яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку. Крім того, скаржник не скористався своїм правом, передбаченим ст.81 ЦПК України та не підтвердив належними і допустимими доказами визначену Звітом № 4815 суму, необхідну для відновлення пошкодженого автомобіля (не надав докази, що підтверджують оплату ремонтних робіт у визначеному розмірі). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження незгоди або оскарження позивачем страхового акту, або страхового відшкодування, що свідчить про наявність згоди між позивачем та страховою компанією.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильність висновку суду щодо відмови у відшкодуванні витрат направову допомогу, також не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи наступне.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить із того, що позивачем не надано суду документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки особиста квитанція особи, яка надає правову допомогу, не є належним та допустимим доказом такої оплати, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договором про надання правової допомоги.

Стаття 59 Конституції гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв`язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі.

Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, яка вчиняє особа, яка надає правову допомогу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу.

До складу витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки були зроблені у постанові Верховного Суду №826/1216/16 від 27 червня 2018 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення в оскаржуваній частині та відсутності підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року - залишити без змін в оскаржуваній частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова