ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року позивач звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй, на підставі свідоцтва про право власності, належить Ѕ частини нежитлового приміщення поз.101-104, площею 113,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частини вказаного приміщення належить відповідачу.

01.03.2017 року відповідач уклав з ОСОБА_3 договір оренди Ѕ частини нежитлового приміщення поз.101-104, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що вказаний договір оренди є недійсним, оскільки при його укладанні відповідач не отримав згоду позивача та не домовлявся з позивачем про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, і згода одного з подружжя є обов`язковою.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року задоволено позов.

Визнано Договір оренди №1 від 01.03.2017 року, укладений між ОСОБА_1 , (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції при дослідженні матеріалів справи було встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.06.2009 року, належить Ѕ частини нежитлового приміщення поз.101-104 у будівлі торговельно комерційного призначення літ.Л-4, загальною площею 226,4 кв.м.

Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2017 року.

01.03.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення у будівлі торговельно комерційного призначення літ.Л-4 на І-му поверсі, загальною площею 113,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовльняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1.2 ст.368 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

З даної норми вбачається, що учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але, оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом. Так, за ст. 361 ЦК кожен співвласник наділений правом самостійного розпорядження часткою у праві спільної часткової власності.

Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Тому жоден з учасників самостійно не має права укладати правочини щодо спільного майна без згоди інших.

Учасник спільної часткової власності, який має намір самостійно здійснювати усі правочини щодо своєї частки, має право вимагати її виділу у натурі. У відповідності до положень ст.364 ЦК України.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Між сторонами, як співвласниками даного приміщення, не здійснювалось виділу в натурі цього приміщення у відповідності до їх часток у спільній частковій власності, щоб надавало можливість будь-якому співвласникові даного спірного приміщення укладати будь-які правочини без згоди на це іншого співвласника.

Спірний договір оренди є укладеним з істотним порушенням норм чинного законодавства, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди на укладання цього договору, як це передбачено положеннями ст.368 ЦК України, а тому права та інтереси позивача, як співвласника спірного приміщення, порушуються даним договором оренди від 01.03.2018 року, укладеним між відповідачем та ОСОБА_3 .

На момент укладання спірного договору оренди, позивач та відповідач мали у спільній частковій власності по Ѕ нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком місцевого суду, оскільки, вирішуючи даний спір, де предметом оскарження є договір оренди, суд першої інстанції не вирішив питання щодо залучення в якості співвідповідача ОСОБА_3 , який є стороною оскаржуваного договору.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року Про судове рішення у цивільній справі, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Суд першої інстанції не перевірив дані обставини, не дав їм належну оцінку та не залучив до участі у справі особу, яка є стороною оскаржуваного договору на час ухвалення рішення.

Суд першої інстанції всупереч нормам чинного законодавства ухвалив рішення, яким вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі в якості співвідповідача.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12.06.2009 року № 2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Суд вказаними роз`ясненнями не керувався і в порушення вимог ст.ст. 12, 51 ЦПК України, не роз`яснив позивачу наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі належного співвідповідача.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.

Оскільки, позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, вирішення даного спору в цілому без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія наголошує, що позивач не позбавлена права звернення до суду за захистом своїх порушених прав з відповідним позовом, до належного кола відповідачів.

На підставі статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 960 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко