Справа № 307/1016/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/1016/16-ц за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тячівського районного суду від 5 грудня 2018 року, повний текст якого складено 17 грудня 2018 року, головуючий суддя Чопик В.В., -

встановив:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») заявою, датованою 12.03.2016, що надійшла до суду 31.03.2016, звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 . Позов мотивувався тим, що 14.09.2006 банк уклав із ОСОБА_1 кредитний договір № MKM0AU04520047, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 21459,00 дол. США на строк по 13.09.2013. Відповідач зобов`язався щомісячними платежами погасити кредит та сплатити за користування коштами проценти.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надав кредит, тоді як відповідач свої зобов`язання порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 09.03.2016 складав 60049,07 дол. США, з яких: 11064,23 дол. США заборгованість за кредитом, 8038,21 дол. США заборгованість за процентами, 1002,05 дол. США заборгованість за комісією, а також 39944,58 дол. США пеня.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 14.09.2006 № MKM0AU04520047 у розмірі 60049,07 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/26,49 грн станом на 09.03.2016 складає еквівалент 1590699,86 грн, і покласти на нього судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду від 05.12.2018 у позові відмовлено за спливом позовної давності. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що розмір заборгованості визначений відповідно до умов договору, підтверджений розрахунком, однак, борг стягненню не підлягає через пропущення банком позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» рішення суду оскаржив, вказує на його незаконність, необґрунтованість і відсутність підстав для відмови в пред`явлених вимогах за спливом позовної давності.

Так, 28.09.2015 банк за дорученням боржника реалізував заставлений автомобіль, який був переданий позичальником 20.09.2010, а виручені від його продажу кошти були зараховані на погашення боргу. Цим перебіг позовної давності перервався. Оскільки ж виручені від продажу заставленого майна кошти не покрили увесь борг відповідача, банк має право вимагати стягнення решти боргу. Про порушення свого права банк дізнався після продажу майна.

Банк не змінював строку виконання зобов`язання і таке було встановлено по 13.09.2013. Вимога до позичальника була скерована лише щодо погашення поточної заборгованості, а не всього боргу, крім того, вона не була виконана боржником, тому відрахування початку перебігу позовної давності з квітня 2011 року (момент пред`явлення вимоги) помилкове.

Отже, банк звернувся до суду в березні 2016 року в межах позовної давності з моменту, коли дізнався про порушення права (28.09.2015).

Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Росохи І.І., які апеляцію не визнали, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, підстав позову, доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не обмежений цими доводами та вимогами, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань у редакції, що була чинною на час їх виникнення. Беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно із позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення боргу за кредитом, процентами та пені за кредитним договором і обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для пред`явлення вимог, для нарахування відповідних платежів, стягнення коштів підлягає перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 549, 550, 611, 612, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати (за відповідних умов достроково) стягнення боргу, включно зі штрафними санкціями, з боржника.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що 14.09.2006 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № MKM0AU04520047, на підставі якого відкрило останньому непоновлювану кредитну лінію у розмірі 21459,00 дол. США, з яких 15732,00 дол. США для купівлі автомобіля, 5727,00 дол. США на сплату страхових платежів відповідно до умов договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,13% від суми виданого кредиту; погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця в період сплати (з 1-го по 7-ме число кожного місяця) шляхом внесення позичальником банку щомісячного платежу в розмірі 299,57 дол. США; виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалося заставою автомобіля «Chevrolet Lacetti»; строк кредитування встановлювався по 13.09.2013 (п.п. 1.1., 1.3. та інші положення договору) (а.с. 7-10, 13, 16, 169-171).

Відповідно до п. 2.3. договору, у разі порушення позичальником своїх зобов`язань банк має право, зокрема, зажадати дострокового повернення кредиту та належних за договором платежів шляхом направлення позичальнику повідомлення, при цьому, згідно зі ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України вважається, що строк виконання зобов`язання настав у зазначену в повідомленні дату, в яку позичальник зобов`язується повернути банку кредит у повному обсязі, сплатити винагороду і відсотки за фактичний строк користування кредитом, виконати повністю інші зобов`язання за договором (пп. 2.3.3. «а»).

ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо сплати належних з нього коштів за кредитним договором, апеляційному суду пояснив, що до кінця 2009 року сплачував кошти, після чого припинив сплату через втрату роботи, тяжке захворювання дружини та необхідність її лікування, тому у 2010 році передав заставлений автомобіль банку для реалізації з метою погашення боргу. Пояснення щодо періоду сплати коштів узгоджуються з розрахунком боргу, доданим банком до позовної заяви (а.с. 3-5), та даними виписок з банківського рахунку (а.с. 19-26, 116-120).

Актами передачі заставного майна, складеними 20.09.2010 представниками банку та ОСОБА_1 , підтверджується, що цього дня ОСОБА_1 передав кредитору-заставодержателю заставлений легковий автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , разом із реєстраційними документами та доручив банку передати його на реалізацію за ринковою ціною з направленням виручених коштів на погашення заборгованості (а.с. 28, 29).

Ці обставини ніким не заперечуються.

У справі міститься повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02.04.2011 № 30.1.0.0/2-243 на ім`я ОСОБА_1 про порушення зобов`язань за кредитним договором із вказівкою на виникнення простроченої заборгованості (без зазначення дати, на яку борг обчислений) в сумі 7873,92 дол. США, з яких борг: за кредитом 3371,60 дол. США, за відсотками 2837,59 дол. США, за комісією 388,55 дол. США, пеня 1276,18 дол. США, та вимогою погасити борг не пізніше 30 днів з дня отримання повідомлення (а.с. 18). У повідомленні зазначено також, що кредитор управі вимагати дострокового повернення всього заборгованого за кредитним договором, може звернутися з відповідною вимогою до суду, вчинити інші дії, спрямовані на погашення боргу, та повідомлено, що в разі несплати у встановлений строк боргу банк на підставі ст. 1050 ЦК України та відповідно до умов договору вимагає повернути кредит та нараховані проценти, інші елементи боргу, в повному обсязі і має намір звернути стягнення на предмет застави. Втім, доказів отримання адресатом цього повідомлення в справі немає.

Реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України та пп. 2.3.3. «а» п. 2.3. кредитного договору від 14.09.2006 № MKM0AU04520047, кредитор ПАТ КБ «ПриватБанк» визнав строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов`язання) і датованою 25.05.2011 заявою пред`явив до ОСОБА_1 позов про дострокове стягнення боргу (а.с. 30-31). З позовної заяви випливає, що банк визначив борг станом на 12.04.2011 у сумі 15579,99 дол. США, де заборгованість: 10868,07 дол. США за кредитом, 2987,24 дол. США за процентами, 409,00 дол. США за комісією, а також 1315,68 дол. США пеня і в рахунок його погашення просив звернути стягнення на предмет застави легковий автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , шляхом продажу його банком будь-якій іншій особі.

Беручи до уваги право кредитора, зокрема, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу, вказаного у вимозі про дострокове виконання зобов`язання, часу отримання (надіслання) такої вимоги, так і пред`явити вимогу про дострокове повне виконання зобов`язання також і шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобов`язання у даному конкретному випадку, оскільки іншого не встановлено, можна вважати день, на який банк визначив остаточну повну заборгованість за кредитним договором (визначив зобов`язання), яку вимагав стягнути достроково (12.04.2011).

Ухвалою Тячівського районного суду від 19.07.2011 у справі № 2-1006/11 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення боргу залишено без розгляду з підстави, передбаченої ст. 207 ч. 1 п. 3 ЦПК України (в редакції на час ухвалення процесуального рішення) через повторну неявку представника позивача в судове засідання. У 2012 році ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду для вирішення питання про повернення судового збору в справі № 2-1006/11, у чому ухвалою Тячівського районного суду від 15.03.2012 було відмовлено (а.с. 50).

Зміна строку виконання зобов`язання може як бути обумовлена безпосередньо договором, зокрема, пов`язуватися з невиконанням умов договору позичальником і наставати в певний момент безвідносно до волі кредитора в цей момент, на що сторони вже раніше погодилися при укладанні договору, так може бути наслідком конкретних дій кредитора, передбачених договором і законом. При цьому, якщо строк виконання зобов`язання (відповідний юридичний факт) настав безпосередньо відповідно до умов договору та/або внаслідок дій кредитора, останній розпоряджається цивільними правами та виконує цивільні обов`язки, що виникають із такого юридичного факту, на власний розсуд.

Залишення судом без розгляду позову про стягнення боргу за кредитним договором не змінює і не усуває факту реалізації кредитором свого права на зміну строку виконання зобов`язання, застосування та виконання ним відповідних положень закону і умов договору. Зазначене не відновлює і не продовжує строк кредитування після залишення відповідного позову без розгляду. Доказів укладання АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 іншої угоди, яка б врегульовувала питання взаєморозрахунків та пов`язані з такими цивільні права і обов`язки, у справі немає. Кредитор мав право на дострокове стягнення боргу, здійснив відповідне волевиявлення та реалізував це право на свій розсуд, а залишення заяви без розгляду внаслідок неналежного виконання позивачем процесуальних обов`язків не може давати кредитору жодних матеріально- чи процесуально-правових переваг перед боржником, даних про процесуально недобросовісні дії щодо якого немає. Понад те, факт попереднього звернення до суду із позовом про стягнення боргу за кредитним договором кредитор у позовній заяві в справі, що розглядається, замовчав і пред`явив позов про стягнення боргу без урахування наслідків зміни строку виконання зобов`язання.

Тож твердження апелянта про те, що банк не змінював строку виконання зобов`язання і таке було встановлено по 13.09.2013 суперечить дійсним обставинам справи і як таке необґрунтоване.

У справі, що розглядається, банк визначив борг позичальника станом на 09.03.2016 у сумі 60049,07 дол. США, де заборгованість: за кредитом 11064,23 дол. США, за процентами 8038,21 дол. США, за комісією 1002,05 дол. США, пеня 39944,58 дол. США (а.с. 3-5). З розрахунку, а також із банківської виписки (а.с. 116-120) видно, що останній за часом платіж ОСОБА_1 здійснив 21.10.2009 у сумі 1200,00 дол. США, після чого вчинені ним особисто платежі не зафіксовані.

Листом від 19.05.2017 № 20.1.0.0.0/7-20170427/2089 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про те, що автомобіль був реалізований 28.09.2015, виручені від реалізації кошти в сумі 3026,20 дол. США зараховані на погашення заборгованості за кредитним договором від 14.09.2006 № MKM0AU04520047 (а.с. 87). Факт зарахування коштів підтверджується меморіальним ордером від 28.09.2015 № 1 (а.с. 88), банківською випискою та розрахунком боргу, ці кошти враховані при визначенні пред`явленого до стягнення боргу.

Доводи апелянта про те, що про порушення свого права банк дізнався після продажу майна і початок перебігу позовної давності слід відраховувати з дня продажу майна (28.09.2015) не ґрунтуються на законі, доказах і не відповідають обставинам справи. Виходячи з умов договору, дій позичальника щодо сплати коштів за договором і зважаючи на положення ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264 ч. 1 ЦК України, слід констатувати, що порушення строків платежів з боку позичальника мали місце і до 21.10.2009, але відповідні перерви не перевищували трирічного строку позовної давності, а після 21.10.2009 позичальник не здійснював платежів, тому про порушення зобов`язання після останнього за часом платежу кредитору стало відомо починаючи з 8-го листопада 2009 року. Останньому за часом платежу передувала перерва у платежах із серпня 2009 року. Факт обізнаності кредитора з порушеннями зобов`язання позичальником як до, так і після 21.10.2009 підтверджують і дії кредитора, який у вересні 2010 року прийняв від ОСОБА_1 заставлене майно з метою погашення боргу, а у травні 2011 року пред`явив позов про дострокове стягнення всього боргу, залишення без розгляду якого не зупинило перебігу позовної давності (ст. 265 ч. 1 ЦК України).

Зарахування на погашення заборгованості коштів, отриманих банком від реалізації автомобіля, не є в розумінні ст. 264 ч. 1 ЦК України дією боржника, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку. Крім цього, зарахування коштів відбулося по спливу 08.11.2011 трирічної позовної давності.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 неодноразово вказував на пропущення кредитором позовної давності, на обставини щодо передачі банку автомобіля та пред`явлення вищезгаданого позову, просив відмовити в позові через погашення заборгованості шляхом передачі автомобіля, а також просив застосувати позовну давність, представник відповідача адвокат Росоха І.І. вказував на зміну позивачем у 2011 році строку виконання зобов`язання (а.с. 27, 66-68, 72, 99-100, 148-149).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, неустойки мають значення строк виконання відповідного зобов`язання, факт вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких, зокрема:

стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;

неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, не може бути стягнута;

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання; якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог. Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в обґрунтованому і доведеному по суті позові, пред`явленому з пропущенням позовної давності, підстав для поновлення якої немає, якщо ж позов необґрунтований і недоведений по суті, відмовити в ньому належить саме з цих підстав.

Позивач визначив і пред`явив до стягнення борг станом на 09.03.2016 у сумі 60049,07 дол. США, який включає заборгованість, що раніше була визначена станом на 12.04.2011 у сумі 15579,99 дол. США у зв`язку зі зміною кредитором строку виконання зобов`язання і в стягненні якої (з відповідними елементами заборгованості: 10868,07 дол. США боргу за кредитом, 2987,24 дол. США боргу за процентами, 409,00 дол. США боргу за комісією, а також 1315,68 дол. США пені) суд першої інстанції правильно відмовив за спливом позовної давності.

Решта пред`явленої до стягнення заборгованості у відповідних сумах, що перевищують раніше визначені елементи боргу (196,16 дол. США боргу за кредитом, 5050,97 дол. США боргу за процентами, 593,05 дол. США боргу за комісією, а також 38628,90 дол. США пені), утворилася внаслідок відповідних дій кредитора і нарахувань, здійснених за період з 13.04.2011 по 09.03.2016 після закінчення строку дії договору. За встановлених обставин, збільшення розміру кредиту, зокрема, за рахунок страхових платежів, нарахування процентів, а також комісії, яка за своєю правовою природою теж могла нараховуватися лише в період дії договору (період кредитування), у такий спосіб безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено, після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів за передбаченою договором ставкою, як і комісії, немає. Заборгованість за процентами слугує базою для нарахування пені, тому відсутність цієї бази внаслідок безпідставності нарахування заборгованості за процентами за період після закінчення строку дії договору вже сама по собі виключає обґрунтованість нарахування відповідної пені.

Тобто, ці елементи пред`явленої до стягнення заборгованості були розраховані на невірній базі, без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання, по суті ці нарахування здійснені за фактичної відсутності бази для них. Тому в частині стягнення цих сум у вимогах позову належало відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю.

Поза тим, колегія суддів відзначає, що у контексті справи мають значення й дії кредитора, які спричинили для нього самого негативні майнові наслідки, вину боржника в яких не можна визнати встановленою. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку; якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора; боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання; боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ст. 613 ч.ч. 1-4 ЦК України).

З установлених обставин випливає, що ОСОБА_1 , передавши більш ніж за півроку до моменту першого звернення кредитора до суду автомобіль для погашення боргу, вживав залежних від нього заходів з метою погашенням боргу та мінімізації негативних наслідків для кредитора і в цьому розумінні діяв добросовісно. Боржник не розпоряджався автомобілем, цим майном володів фактично і розпоряджався кредитор. Банк продав автомобіль у вересні 2015 року (через п`ять років з моменту його одержання), тоді як за умови добросовісних дій та врахування реальних обставин і законних майнових прав та інтересів позичальника не був позбавлений можливості реалізувати майно значно раніше, з меншим відсотком зносу, і, відповідно, виручені в гривнях кошти зарахувати на погашення боргу за радикально більш сприятливим валютним курсом (валютний курс у 2010-2013 рр. був близько 8,00 грн за 1 дол. США, валютний курс на 28.09.2015, за яким виручені від продажу автомобіля 65414,31 грн були конвертовані у 3026,20 дол. США, застосований як 1,00 дол. США/21,6159910 грн). У справі немає ніяких доказів, які б пояснювали дії (бездіяльність) банку протягом такого тривалого часу щодо продажу автомобіля, вказували на неможливість такого, доводили б у належний процесуальний спосіб відповідні обставини тощо, зрештою, підтверджували б і обґрунтованість ціни продажу.

За таких умов, позивач не вчинив належних і зрозумілих іншій стороні дій, що випливають як із суті зобов`язання, із вимог закону, так і зі звичаїв ділового обороту щодо недопущення заподіяння шкоди іншій особі. Навпаки, позичальник фактично був позбавлений можливості здійснити належне виконання зобов`язання із розрахунку за договором шляхом або внаслідок продажу майна, натомість кредитор не виконав обов`язків, що їх слід було виконати саме йому, не довів відсутності своєї вини у простроченні та безпідставно вдруге пред`явив позов до суду про стягнення боргу. Тож попри відсутність передбачених договором і законом підстав для задоволення позову, що встановлено під час розгляду справи, має місце й прострочення кредитора, дії якого по суті мали наслідком неможливість своєчасного або в розумний після виникнення для боржника відповідних обставин строк розрахунку за договором майном або коштами, отриманими від його реалізації. Такі дії в сукупності також із неврахуванням факту зміни строку виконання зобов`язання призвели до штучного збільшення розміру боргу та до його невірного розрахунку по суті.

Суд першої інстанції повною мірою наведеного не врахував. Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити у задоволенні вимог позову про стягнення боргу щодо стягнення заборгованості: за кредитом у сумі 10868,07 дол. США, за процентами у сумі 2987,24 дол. США, за комісією у сумі 409,00 дол. США і пені у сумі 1315,68 дол. США відмовити за спливом позовної давності; за кредитом у сумі 196,16 дол. США, за процентами у сумі 5050,97 дол. США, за комісією у сумі 593,05 дол. США і пені у сумі 38628,90 дол. США відмовити за безпідставністю та недоведеністю; з мотивувальної частини рішення суду слід виключити судження про те, що пред`явлений до стягнення розмір заборгованості відповідає умовам договору. В іншій частині на підставі ст. 375 ЦПК України рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 5 грудня 2018 року змінити, у задоволенні вимог позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 14.09.2006 № MKM0AU04520047 щодо стягнення заборгованості:

за кредитом у сумі 10868,07 дол. США, за процентами у сумі 2987,24 дол. США, за комісією у сумі 409,00 дол. США і пені у сумі 1315,68 дол. США відмовити за спливом позовної давності;

за кредитом у сумі 196,16 дол. США, за процентами у сумі 5050,97 дол. США, за комісією у сумі 593,05 дол. США і пені у сумі 38628,90 дол. США відмовити за безпідставністю та недоведеністю;

виключити з мотивувальної частини рішення суду судження про те, що пред`явлений до стягнення розмір заборгованості відповідає умовам договору.

В іншій частині залишити рішення суду без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 1 липня 2019 року.

Судді