печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року Печерський районний суд місті Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Києві подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. про застосування примусового приводу до боржника ОСОБА_1 в межах зведеного виконавчого провадження № 50490942, -

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшло подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. про застосування приводу до боржника ОСОБА_1 в межах зведеного виконавчого провадження № 50490942, яке мотивоване тим, що на виконанні у відділі перебуває вказане зведене виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-5601/2013, виданого 17 березня 2014 року та виконавчого листа № 2-4143/15, виданого 30 листопада 2015 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по невиконанню грошових зобов`язань.

Постановами державного виконавця від 03 квітня 2014 року та 20 січня 2016 року відкрито виконавчі провадження, а постановою від 14 березня 2016 року їх об`єднано у зведене виконавче провадження та присвоєно № 50490942.

В ході виконання державним виконавцем вчинено ряд виконавчих дій, зокрема, але не виключно за його поданням ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2016 року у справі № 757/13859/16-ц тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа до виконання зобов`язань у вказаному виконавчому провадженні.

Державний виконавець рекомендованими поштовими відправленнями надіслав ОСОБА_1 письмову вимогу і виклик про надання необхідних для проведення виконавчих дій пояснень, довідок та іншої інформації, в тому числі конфіденційної, а також викликав її та попередив про відповідальність за ухилення від виконання рішень і законних вимог державного виконавця. Однак, боржник без поважних причин не з`явилась за викликом державного виконавця до відділу, витребувані державним виконавцем необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, не надала, а тому державний виконавець звернувся до суду з відповідним поданням.

Будучи належним чином повідомленим державний виконавець в судове засідання не з`явився, а інші учасники процесу до судового засідання не викликалися, а тому суд вважає можливим здійснювати його розгляд за наданими матеріалами, та вивчивши подання, дослідивши матеріали надані в його обґрунтування, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває вказане зведене виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-5601/2013, виданого 17 березня 2014 року та виконавчого листа № 2-4143/15, виданого 30 листопада 2015 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по невиконанню грошових зобов`язань.

В ході виконання державним виконавцем вчинено ряд виконавчих дій, зокрема, але не виключно за його поданням ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2016 року у справі № 757/13859/16-ц тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа до виконання зобов`язань у вказаному виконавчому провадженні.

Державний виконавець рекомендованими поштовими відправленнями надіслав ОСОБА_1 письмову вимогу і виклик про надання необхідних для проведення виконавчих дій пояснень, довідок та іншої інформації, в тому числі конфіденційної, а також викликав її та попередив про відповідальність за ухилення від виконання рішень і законних вимог державного виконавця. Однак, боржник без поважних причин не з`явилась за викликом державного виконавця до відділу, витребувані державним виконавцем необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, не надала, а тому державний виконавець звернувся до суду з відповідним поданням.

Так, відповідно до п. 14 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до п. п. 5, 6 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, а також надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Таким чином, єдиною необхідною і достатньою правовою підставою для застосування примусового приводу до боржника в розумінні Закону України «Про виконавче провадження» є не з`явлення останнього за викликом державного виконавця. При цьому, законодавець не пов`язує застосування указаного заходу забезпечення виконавчого провадження з будь-якими винятковими обставинами.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Положення п. 14 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» не виключають можливості застосування приводу до керівника юридичної особи, яка є боржником у виконавчому провадженні, у разі наявності обставин, передбачених даною правовою нормою.

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Суд виходить з того, що обсяг повноважень державного виконавця під час примусового виконання виконавчого документа, виданого на виконання судового рішення, боржником за яким є юридична особа, не може бути меншим, ніж під час виконання виконавчого документа, виданого на виконання судового рішення, боржником за яким є фізична особа. Інше суперечило б принципу верховенства права, однією зі складових якого є обов`язковість остаточного судового рішення (принцип правової визначеності).

Системний аналіз положень п. п. 14, 18, 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у їх логічно-смисловому взаємозв`язку з правовими нормами, закріпленими у ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» і п. п. 5, 6 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», дає підстави для висновку про те, що до керівника юридичної особи, яка є боржником у виконавчому провадженні, у випадках, передбачених абз. 2 п. 14 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», може бути застосований привід.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до п. п. 1, 7, 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належать: верховенство права, обов`язковість судового рішення, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Пункти 1 і 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» до основних засад виконавчого провадження відносять верховенство право і обов`язковість судових рішень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 144 ЦПК України привід є одним з видів заходів процесуального примусу.

Отже, виходячи з наведених вище положень ст. 129 Конституції України і ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» суд, здійснюючи контроль за виконанням судового рішення, має належним чином реагувати на несумлінну (протиправну) поведінку боржника, яка призводить до утруднення або унеможливлює примусове виконання судового рішення, в тому числі - шляхом своєчасного вжиття заходів процесуального примусу (забезпечення виконавчого провадження).

Відповідно до ст. 438 ЦПК України розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1 ст. 6 ЄСПЛ, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄСПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Зважаючи на те, що стадія виконання рішення суду є невід`ємною частиною судового розгляду, при вирішенні питання про застосування примусового приводу боржника суд виходить із загальних принципів обов`язковості доказування і подання доказів встановлених ст.ст. 13, 81 ЦПК України.

Разом з тим в ході розгляду подання державним виконавцем не було надано суду доказів свідомого ухилення ОСОБА_1 від явки до нього, оскільки, з наданого виклику державного виконавця вбачається, що ним зобов`язано останню з`явитись на 22 травня 2018 року о 11:00 год., а наданими відомостями про відстеження пересилань «Укрпошта» стверджується, що боржником отримано зазначений виклик 22 травня 2018 року о 15:01 год., тобто через чотири години після призначеного часу.

Виходячи з того, що державним виконавцем не було доведено факту свідомого та умисного ухилення ОСОБА_1 від явки до останнього, суд приходить до висновку, що подання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 438 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадиму І.С. у задоволенні його подання про застосування примусового приводу до боржника ОСОБА_1 в межах зведеного виконавчого провадження № 50490942.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя В. А. Писанець