Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 607/12250/15-ц

провадження № 61-25810св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський держаний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Тернопільський держаний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» про визнання угоди про підготовку фахівця з вищою освітою нікчемною за касаційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Тернопільський держаний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року у складі судді Шум Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Пікуль А. А., Усика Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.

Обґрунтовуючи позов, ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» посилався на те, що 27 липня 2005 року до ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» на бюджетну форму навчання було зараховано ОСОБА_1 та 01 вересня 2005 року укладено з нею угоду № 51 про підготовку фахівців із вищою освітою.

Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, випускник зобов`язаний прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу.

Згідно з протоколом засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів від 07 грудня 2011 року відповідача було направлено до Київської міської лікарні № 10 на посаду лікаря-терапевта, про що свідчить вручене їй направлення та особистий підпис у списку працевлаштування, однак відповідач не приступила до роботи за місцем призначенням на посаду лікаря-терапевта.

Вартість навчання ОСОБА_1 становить 63 460,27 грн, крім того, у період навчання останньої у вищому навчальному закладі, відповідачу була виплачена стипендія на загальну суму 28 955,83 грн.

Враховуючи викладене, ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в розмірі 92 416,10 грн.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» про визнання угоди про підготовку фахівця з вищою освітою нікчемною.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що 01 вересня 2005 року між нею та ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» було укладено угоду № 51 про підготовку фахівців із вищою освітою. На час укладення цієї угоди вона була неповнолітньою, а тому відповідно до статті 32 ЦК України не мала права укладати таку угоду. Деканатом навчального закладу було застосовано до неї примус про необхідність в укладенні такої угоди, оскільки в іншому випадку студенти будуть відраховані. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати нікчемною вищевказану угоду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» виплачену стипендію в розмірі 28 955,83 грн та судовий збір в розмірі 289,26 грн, а всього - 29 245,09 грн. В іншій частині первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 після закінчення у 2011 році навчання у ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» та влаштувавшись за направленням на роботу, не відпрацювала відповідний термін на користь держави. Згідно з довідкою про доходи, загальна сума доходу ОСОБА_1 (стипендія) за період її навчання з вересня 2005 року до липня 2011 року у ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» становила 28 955,83 грн, тому зазначені кошти підлягають примусовому стягненню. Первісний позов в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь навчального закладу 63 460,27 грн не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано письмових доказів в підтвердження понесених ним витрат за навчання ОСОБА_1 у зазначеному розмірі, розрахунок цієї суми та її складові. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позову, оскільки зустрічний позов було подано до суду у 2016 році, тобто після подання первісного позову, а також після здобуття ОСОБА_1 протягом шести років вищої медичної освіти та більше двох років відпрацювання за направленням.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» відхилено, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що докази та обставини, наведені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують. При ухваленні рішення місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Порушень, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів апеляційного суду не встановлено. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення виплаченої стипендії в розмірі 28 955,83 грн та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не оскаржувалося, а тому апеляційним судом не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову і справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету Університету за державним замовленням випуску 2011 року в своєму складі містить повний обсяг витрат на навчання одного студента. Апеляційному суду було надано розширений розрахунок, який вичерпно підтверджує обсяг позовних вимог, тому висновки апеляційного суду про недоведеність первісних позовних вимог є помилковими. Подаючи позов, ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» додав до нього копію розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням, однак цей розрахунок у матеріалах справи відсутній, тобто був втрачений судом.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом від 27 липня 2005 року №117-Д ОСОБА_1 була зарахована до ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» за держзамовленням на медичний факультет за спеціальністю «лікувальна справа».

01 вересня 2005 року між сторонами було укладено із відповідачем було укладено типову угоду № 51 про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно з якою ОСОБА_1 зобов`язалася прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови прибуття за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.

Згідно з протоколом засідання державної комісії з розподілу молодих спеціалістів Тернопільського державного медичного університету ім. І. Я. Горбачевського від 07 грудня 2011 року, ОСОБА_1 направлено на роботу до Київської міської лікарні № 10 Головного управління охорони здоров`я КМР КМДА на посаду лікаря-терапевта та вручено відповідне повідомлення, про що свідчить її підпис у списку працевлаштування випускника факультету.

Наказом Київської міської клінічної лікарні № 10 від 24 березня 2014 року № 24-к ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-терапевта за власним бажанням у зв`язку з подальшим продовженням навчання.

Загальна сума доходу (стипендії) ОСОБА_1 за період її навчання з вересня 2005 року до липня 2011 року у ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» склала 28 955,83 грн, що підтверджується довідкою навчального закладу від 08 липня 2015 року № 07/2931.

Згідно з листом Київської міської клінічної лікарні № 10 від 31 липня 2015 року, адміністрація лікарні не заперечує проти поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-терапевта для подальшого відпрацювання на користь держави.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 607/12250/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України (в редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на здобуття вищої освіти. Громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Вони вільні у виборі форми здобуття вищої освіти, вищого навчального закладу, напряму підготовки і спеціальності.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку,

встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до

угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі.

У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Звертаючись до суду з цим позовом, ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» посилався на те, що ОСОБА_1 після навчання на бюджетній формі не відпрацювала три роки за місцем направлення у Київській міській клінічній лікарні № 10 на посаді лікаря-терапевта, у зв`язку з чим завдала збитки у розмірі 92 416,10 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову в задоволенні первісного позову про стягнення з відповідача на користь позивача 63 460,27 грн, апеляційний суд виходив з того, що ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» не надав розрахунок вартості навчання відповідача до суду першої інстанції та вказаний розрахунок не досліджувався судом. Позивач не довів наявності підстав дослідження долучених до апеляційної скарги доказів та не навів поважних причин неподання їх суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції не має підстав для прийняття вказаного розрахунку.

Такі висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставин справи та не відповідають вимогам вищенаведених норм матеріального права, оскільки звертаючись до суду з цим позовом ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» долучив до позовної заяви копію розрахунку вартості навчання, про що зазначив у додатку до позовної заяви. Однак, зазначений розрахунок у матеріалах справи відсутній. Тому долучений позивачем до апеляційної скарги розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням має суттєве значення для вирішення спору.

Разом з тим із заперечень представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 проти позову ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує надання позивачем низки доказів, зокрема калькуляції витрат, які були понесені ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» за час її навчання.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги та не спростував їх належним чином, не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення місцевого суду.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Всупереч усталеній практиці ЄСПЛ, вимогам статей 212, 303, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не дослідив розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням та не надав йому правової оцінки.

Обґрунтовуючи свої висновки, апеляційний суд зазначив, що позивачем такий доказ не подався суду першої інстанції.

Такий висновок є суперечливим і не може бути підставою для відмови в позові про стягнення коштів за навчання в розмірі 63 460,27 грн.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Судове рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення виплаченої стипендії в розмірі 28 955,83 грн та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не оскаржене, а тому Верховним Судом не переглядається.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільський держаний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позову Державного вищого навчального закладу «Тернопільський держаний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання скасувати і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська