Справа № 263/4841/19
Провадження № 2/263/2116/2019
УХВАЛА

05 липня 2019 року місто Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Музика О.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради Корнилова Микити Олександровича про визнання недійсним рішення про відмову у реєстрації права,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 01 квітня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради Корнилова М.О. про визнання недійсним рішення про відмову у реєстрації права.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, крім іншого, з підстав того, що така викладена іноземною мовою (російською).

08 травня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він вказував, що він не володіє державною (українською) мовою, оскільки народився та виріс у ОСОБА_2 РСР, на теперішній час не має можливості вивчати українську мову, оскільки є особою з інвалідністю.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу з підстав того, що позовна заява подана до суду не державною мовою та позивач не виконав вимоги ухвали суду щодо подачі позову на державній мові.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою суду про повернення позовної заяви, ОСОБА_1 29 травня 2019 року подав апеляційну скаргу.

Постановою Донецького апеляційного суду від 25 червня 2019 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 травня 2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Статтею 6 Закону України від 03 липня 2012 року № 5029-VI «Про засади державної мовної політки» визначено, що державною мовою України є українська мова. Згідно з ч. 3 ст. 14 цього Закону, сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу. Таким чином, посилаючись на наведені положення закону та Конвенцію про права осіб з інвалідністю, вказавши, що позивач народився у 1953 році, є особою з інвалідністю ІІ групи, підпадає під особливий захист держави, зазначив, що суд першої інстанції у цьому випадку не був позбавлений можливості продовжити строк для усунення недоліків, тому висновок суду про повернення позовної заяви є передчасним.

Ознайомившись із матеріалами позову, суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 9 ЦПК України та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» цивільне судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99 (справа №1-6/99) положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким «державною мовою в Україні є українська мова», треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Згідно з цими нормами, цивільне судочинство здійснюється державною мовою, особи, які беруть участь у справі і не володіють або недостатньо володіють державною мовою мають право робити заяви, давати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 ЦПК України перекладач допускається ухвалою суду за заявою учасника справи або призначається з ініціативи суду.

Заявник не позбавлений права звернутися до перекладача з метою приведення позовної заяви у відповідність до вимог закону, між тим, позивач не заявляв до суду клопотання про залучення до участі у справі перекладача.

На порушення указаних вимог позивачем подано позовну заяву російською мовою.

Слід зазначити, що подача до суду позовної заяви російською мовою без перекладу на державну мову стороною, яка її подала, покладає на суд зайвий тягар здійснення такого перекладу, що у деякій мірі може не чітко відобразити як підстави позову, так і його предмет.

Відповідно до глави 4 ЦПК України суддя не є учасником процесу, а тому не може користуватися послугами перекладача, як це визначено ст. 9 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У той же час, вважаю, що приписи статті 14 Закону України від 03 липня 2012 року № 5029-VI «Про засади державної мовної політки» не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки указаний Закон рішенням Конституційного суду України від 28 лютого 2018 року у справі № 1-1/18 визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантії їм рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, врегульовані Законом України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Указаний закон не надає особі з інвалідністю права подавати заяви до суду іноземною мовою.

Отже, обов`язок громадянина України або громадянина іншої держави чи особи без громадянства, у тому числі особою з інвалідністю, подати до суду процесуальні документи державною мовою, жодним чином не є таким, що не сумісний з гарантіями, передбаченими як Законом України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», так і статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та ст. 13 Конвенції про права осіб з інвалідністю.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Менцен проти Латвії (заява № 71074/01) зазначив: «... що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (а), (е), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Суд також зазначає, що більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови».

Про обов`язковість подачі до суду позовної заяви державною мовою вказує і Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2018 року у справі № 761/37267/16-ц, висновки якої у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, слід дійти висновку про залишення позовної заяви без руху та надання позивачу строку для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали суду.

Суд роз`яснює, що відповідно до ч. 2 ст. 184 ЦПК України позивач має право в позовній заяві заявити клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, якщо такий розгляд допускається цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 175, 177, 185, 260, 353 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради Корнилова Микити Олександровича про визнання недійсним рішення про відмову у реєстрації права, залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали суду, а саме:

- надати позовну заяву, викладену державною мовою.

У випадку невиконання ухвали позовна заява буде вважатися не поданою та повернута позивачеві.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://court.gov.ua/.

Ухвала набуває законної сили негайно.

Ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Суддя О.М. Музика