Справа № 2-2403/2007 Головуючий у 1-й інстанції Коваленко І.В.
Провадження № 22ц/812/1188/19 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Біляєвою В.М.,

за участю: представника боржника - Грибоноса В.В. ,

представника ДВС - Бакай Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 ,

яка подана від його імені адвокатом Грибоносом Вячеславом Володимировичем,

на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Коваленка І.В. в залі суду в місті Миколаєві о 15 годині зі складанням її повного тексту, по справі

за скаргою

ОСОБА_2

на дії старшого державного виконавця та начальника Центрального відділу

Державної виконавчої служби міста Миколаїв

Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області

(далі - Центральний ВДВС )

щодо постанови про відкриття виконавчого провадження

та внесення відомостей до реєстру боржників, -

В С Т А Н О В И Л А:

27 лютого 2007 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, зазначаючи, що від спільного проживання сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку ОСОБА_4 , але відповідач добровільно допомогу на утримання доньки не надає.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 5 квітня 2007 року позов ОСОБА_3 задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_2 на її користь на утримання доньки ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 27 лютого 2007 року і до її повноліття.

Рішення набрало законної сили, а виконавчий лист направлено на адресу позивача ОСОБА_3 як стягувача.

10 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на незаконні дії та бездіяльність старшого державного виконавця та начальника Центрального ВДВС, у якій просив визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №8393084, а також інші постанови, які могли бути винесені у рамках цього провадження, визнати незаконною та скасувати нараховану заборгованість за виконавчим провадженням, а також внесення на підставі цього даних щодо нього як боржника до реєстру боржників та зобов`язати провести службове розслідування по даним фактам.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року у прийнятті скарги ОСОБА_2 в частині визнання незаконними дій та бездіяльності начальника відділу, визнання незаконною та скасування нарахованої заборгованості по виконавчому провадженню, а також зобов`язання провести службове розслідування по даним фактам - відмовлено.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 квітня 2019 року скарга ОСОБА_2 в частині визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №8393084, та внесення даних щодо нього як боржника до реєстру боржників - прийнята до розгляду.

Обґрунтовуючи скаргу та її доповнення, боржник ОСОБА_2 зазначив, що державний виконавець не мав права відкрити виконавче провадження у зв`язку з відсутністю заяви стягувача, а дані про нього як боржника не могли бути внесені до реєстру боржників, у зв`язку з відсутністю підстав для примусового виконання судового рішення, яке ним виконується добровільно.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем у відповідності до вимог закону і стягувачем виконавчий лист з примусового виконання не відкликався, а тому у виконавця були усі підстави для належного виконання судового рішення про стягнення аліментів.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, боржник ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Грибонос В.В. просить її скасувати і постановити нову ухвалу про задоволення його скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповноту дослідження обставин, що мають значення для розгляду скарги.

Апелянт обґрунтовує свої доводи тим, що судом не витребувані матеріали виконавчого провадження, і тому висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Також наголошував на тому, що стягувач заяв про примусове виконання рішення суду не подавала, так як отримувала аліменти від нього як платника добровільно.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За роз`ясненнями, наданими в пунктах 13, 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

При вирішенні справи судом встановлено, що з липня 2008 року на примусовому виконанні у Центральному ВДВС знаходиться виконавчий лист, виданий 18 квітня 2007 року на виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 5 квітня 2007 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходів (а.с.13-14, 30).

Виконавче провадження відкрито старшим державним виконавцем 28 липня 2008 року за направленим до Центрального ВДВС виконавчим документом (а.с.30).

Вважаючи, що діями державного виконавця з відкриття провадження порушені його права, боржник ОСОБА_2 оскаржив постанову у судовому порядку, посилаючись на відсутність права виконавця приймати на виконання виданий судом виконавчий лист про стягнення аліментів за відсутністю заяви стягувача.

За змістом пунктів 1, 4 частини 1 статті 19, статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час правовідносин, які виникли) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документу, зазначеного у статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, чи в інших передбачених законом випадках.

Якщо виконавчий документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити провадження.

Частиною 5 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктами 3.1, 3.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Мінюсту України від 15 грудня 1999 року №74/5 з відповідними змінами на час спірних правовідносин, передбачається, якщо в процесі виконавчого провадження державному виконавцеві стало відомо, що змінилося місце проживання чи місцезнаходження боржника, місце його роботи або з`ясувалося, що на території, на яку поширюються функції органу державної виконавчої служби, майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє, однак належне боржнику майно перебуває на території іншого органу державної виконавчої служби, то державний виконавець негайно складає про це відповідний акт.

В цьому разі виконавчий документ разом з копією акту не пізніше наступного дня державний виконавець зобов`язаний надіслати до органу державної виконавчої служби за новим місцем проживання боржника, місцем його роботи чи за місцезнаходженням майна боржника, про що одночасно в копії супровідного листа, повідомляє стягувача.

За матеріалами виконавчого провадження Центрального ВДВС і відповіді Інгульського (Ленінського) ВДВС вбачається, що старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження 28 липня 2008 року на підставі виконавчого листа, що виданий на виконання судового рішення про стягнення аліментів та копії акту Ленінського ВДВС про надіслання виконавчого документу у відповідності до вимог пункту 3.2 вищенаведеної Інструкції.

Відтак, законодавством, яке регулює правовідносини з приводу примусового виконання судових рішень, повторне надання заяви стягувачем при направленні виконавчого документу до іншої виконавчої служби не вимагається. У цьому випадку передбачене відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу та акту іншого органу виконавчої служби у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні скарги в частині визнання незаконною та скасування постанови про відкриття провадження, суд першої інстанції вірно керувався тим, що поданий стягувачем виконавчий документ відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця щодо винесення 28 липня 2008 року постанови про відкриття виконавчого провадження за виданим судом виконавчим документом є правомірними.

Ці висновки суду узгоджуються із самим фактом відсутності заяви стягувача про відклик виконавчого документу з примусового виконання, та обізнаністю боржника щодо наявності судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання доньки.

Надана боржником копія заяви стягувача про те, що нею ніякі заяви про примусове стягнення аліментів з колишнього чоловіка до виконавчих служб не подавалися, не засвідчена у відповідності до вимог закону, а її зміст спростовано іншими заявами стягувача, які містяться у матеріалах виконавчого провадження.

Доводи боржника ОСОБА_2 щодо добровільності сплати ним аліментів на утримання доньки та наявності на це згоди стягувача спростовуються: по-перше, доданими розписками та платіжками, з яких вбачається, що боржник почав сплачувати аліменти на користь колишньої дружини ще до народження доньки та ухвалення судом рішення; і по-друге, у учасників виконавчого провадження є спільний син ОСОБА_5 , 2001 року народження, на утримання якого аліменти за вказаним судовим рішенням не стягувалися, а у змісті позову, та у змісті судового рішення викладені та встановлені обставини виключно щодо відмови боржника надавати допомогу на спільну дочку.

Також у виконавчому листі є відмітки про виконання судового рішення за місцем роботи боржника на 2007 рік у ВАТ «Миколаївгаз», що само по собі спростовує твердження боржника про його необізнаність щодо примусового виконання рішення суду та відсутність на це згоди стягувача.

Таким чином викладені обставини не дають змогу судовій колегії дійти висновків, що боржник ОСОБА_2 у добровільному порядку виплачував аліменти на користь стягувача ОСОБА_3 на утримання доньки, у визначеному судовим рішенням розмірі, та у нього за час стягнення аліментів не утворилася заборгованість.

Одночасно, відмовляючи у задоволенні скарги щодо виключення даних про боржника з відповідного реєстру, суд першої інстанції виходив з того, що доводи заявника про безпідставність відкриття виконавчого провадження ґрунтуються на припущеннях, внаслідок чого відсутні підстави і для виключення його даних із реєстру боржників.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час розгляду скарг) заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно частини 4 статті 71 вищевказаного Закону виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

За правилами статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилось, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості по аліментах і повідомити про нього стягувачу і боржнику.

Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За матеріалами виконавчого провадження 21 вересня 2016 року ОСОБА_2 надав до виконавчої служби копії розписок, квитанцій та чеків, на підставі яких він добровільно перераховував аліменти на користь стягувача (а.с.124-159).

Усі заявлені боржником суми враховані державним виконавцем у розрахунок заборгованості по аліментам, яка ним була розрахована раніше, і відтак станом на 1 жовтня 2016 року заборгованість, що залишилася склала суму в розмірі 46 538 грн., що перевищує заборгованість за три місяця періодичних платежів.

За такого доводи боржника щодо безпідставності внесення його даних до відповідного реєстру, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, так як вони суперечать положенням статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» та документам, які свідчать про наявність у ОСОБА_2 як платника аліментів заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців.

Тому, встановивши такі обставини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 і обґрунтованість доводів суду за цими обставинами.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, ухвала суду як судове рішення є законною і обґрунтованою, та з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України не підлягає скасуванню або зміні.

Немає і підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384, 451 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Грибоносом В.В. залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України до Верховного Суду з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова