Дата документу 12.07.2019 Справа № 310/3727/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 310/3727/16 Головуючий у 1 інстанції: Троценко Т.А.
№ 22-ц/807/1850/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Онищенко Е.А.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ

В травні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до підписаного договору № б/н від 14.01.2011 року відповідачка отримала кредит у розмірі 2000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами Банку, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 30.04.2016 року має заборгованість 19198,15 гривень, яка складається з наступного:

- 10524,24 грн. заборгованість за кредитом;

- 6683,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 600,00 грн. заборгованість за пенею та комісією;

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 890,39 грн. штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 19198,15 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк заборгованість за кредитним договором б/н від 14.01.2011 року у розмірі 17707,76 грн., що складається: тіло кредиту розмірі 10524,24 грн., нарахованих відсотків за користування кредитом у розмірі 6683,52 грн. та штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З

важаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору б/н від 14.01.2011 року позивач надав відповідачці кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання кредиту фізичним особам складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідачки у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Як зазначив суд першої інстанції, в судовому засіданні встановлено, що відповідачкою допущені порушення зобов`язання за кредитним договором, і вона станом 30.04.2016 року має заборгованість 19198,15 гривень, яка складається з наступного: - 10524,24 грн. заборгованість за кредитом; - 6683,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 600 грн. заборгованість за пенею та комісією; - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 890,39 грн. штраф (процентна складова).

Суд першої інстанції керувався положеннями п. 1 ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до п. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача суд першої інстанції врахував такі положення закону.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У частині 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3ст. 549 ЦК України).

Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Тому суд першої інстанції, керуючись принципом справедливості, стягнув з відповідача лише штраф (фіксована частина) та відмовив в задоволенні вимоги про стягнення пені та комісії та штрафу (процентна складова).

Також виходячи із принципів об`єктивності, реальності і справедливості суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 17707, 76 грн., що складається із тіла кредиту у розмірі 10524, 24 грн., нарахованих відсотків за користування кредитом у розмірі 6683,52 грн. та штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500, 00 грн.

Тож задовольняючи частково позов, суд першої інстанції врахував лише те, що умови договору були порушені позичальником, при цьому поза увагою суду залишилися обставини справи, за яких було укладено зазначений договір та вилучені грошові кошти.

Так, судова колегія звертає увагу на те, що правовідносини сторін були предметом дослідження у кримінальній справі.

На час розгляду даної справи в кримінальному проваджені розглядалася справа за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 190 ч.2 КК.

Вироком Бердянського міськрайсуду Запорізької обл. від 12 квітня 2018 року встановлено, що ОСОБА_2 вчинила низку злочинів спільно з невстановленим в ході досудового розслідування працівником банку ПАТ КБ «Приватбанк», провадження відносно якого виділено в окреме провадження (далі по тексту вироку цей працівник банку іменується «інша Особа»).

Зокрема, у листопаді 2014 року, точну дату слідством не встановлено, знаходячись на території м. Бердянську Запорізької області ОСОБА_2 спільно з іншою особою, (у абз 1 вироку зазначено, що з невстановленим працівником банку ПАТ КБ "ПриватБанк", який далі за текстом вироку йменується як інша особа), з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, повідомила ОСОБА_1 про можливість отримання банківських послуг та бонусів на кредитну картку банку ПАТ КБ "ПриватБанк". Після чого ОСОБА_3 , розуміючи можливість отримання додаткових послуг від банку, самостійно, будучи введеною в оману, передала їй свою кредитну картку банку ПАТ КБ "ПриватБанк" та повідомила її пін код. Далі в період часу з листопада 2014 року по листопад 2015 року ОСОБА_4 та інша особа, ( за текстом вироку працівник банку), маючи доступ до кредитних коштів на зазначеній картці, за попередньою змовою групою осіб, маючи намір на незаконне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом зняття готівки з картки потерпілої, перерахування з рахунку на інші банківські рахунки та поповнення мобільних номерів, повторно заволоділи кредитним лімітом по кредитній картці банку ПАТ КБ "ПриватБанк" в загальній сумі 16 000 гривень, розпорядились ними на власний розсуд.

Судова колегія наголошує, що при цьому за матеріалами кримінальної справи ОСОБА_2 діяла спільно з невстановленим працівником ПАТ КБ "ПриватБанк", внаслідок дій якого не лише була введена в оману відповідачка, а й витрачалися та перераховувалися кошти, тобто працівник банку брав активну участь у заволодінні кредитними коштами та був об`єднаний спільним умислом з ОСОБА_5 .

Крім того, тим же вироком встановлено, що шахрайськими діями обвинуваченої ОСОБА_6 матеріальна шкода завдана саме ПАТ "КБ "ПриватБанк", а не потерпілим, якими зазначені вище грошові кошти Банку не відшкодовані. Тільки після фактичного розрахунку потерпілих з позичальником (банком) майнова шкода буде вважатися завданою саме їм, і тільки після цього вони матимуть право пред`явлення позовних вимог.

Оцінюючи зазначені обставини у їх сукупності, судова колегія, виходить з того, що позивачем не надано доказів на те, що кредитний договір був укладений та підписаний відповідачкою без жодного впливу на її волю, та його укладення стало можливим без будь-якого втручання шахраїв, в тому числі працівника банку, у змові з яким діяла ОСОБА_4 .

За таких обставин, незважаючи на те, що ОСОБА_3 передала кредитну картку злочинцям та повідомила їм відповідний ПІН, саме працівник банку за обставинами справи, встановленими вироком, сприяв вилученню грошових коштів на користь шахраїв.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

При розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, обставини підписання договору та законності дій працівників банку щодо укладення кредитного договору, судом першої інстанції не досліджувалися.

Крім того, судова колегія враховує, що факт отримання кредиту був безпосереднім предметом дослідження у кримінальній справі.

Відповідно до вироку Бердянського міськрайсуду Запорізької області від 12 квітня 2018 року, який набув чинності, ( справа 310/6896/16-к 1-кп/310/47/18) встановлено, що з 2011 року ОСОБА_2 вчиняла злочини щодо незаконного заволодіння чужим майном спільно з невстановленим в ході досудового розслідування працівником банку ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 1 вироку суду, з зазначенням про те, що далі по тексту ця особа йменується «інша особа»).

Відносини сторін щодо оформлення договору та отримання кредитних коштів серед іншого врегульовані ще Законом України «Про захист прав споживачів», за яким держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності (ст.5).

За таких обставин немає підстав вважати, що вилучення кредитних коштів сталося з вини відповідачки, адже злочин був вчинений і працівником банку, який виконував свої обов`язки діючи від імені банку.

З огляду на викладене. судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову про стягнення грошових коштів, вилучення яких з банку сталося внаслідок злочинних дій шахраїв, в тому числі працівника банку.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 12 липня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко