ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/882/19 Номер провадження 22-ц/814/1802/19Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г.В. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Зеленська О.І.

за участю прокурора - Харенка В.М.

представника позивача - адвоката Семенка Б.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі: Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспек- ції України, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2019 року, повний текст рішення складено 24 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ним - ОСОБА_1 , він придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Даний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Денисенко Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №1183.

Вказував, що вищевказана квартира була переобладнана зі зміною її цільового призначення, а саме переобладнана в нежитлове приміщення - громадську будівлю.

Згідно даних технічного паспорту на нежитлове приміщення, вбудоване в житловий будинок АДРЕСА_2 , станом на 06 червня 2018 року, нежитлове приміщення складається з наступних: торгова зала 1-1 площею - 56,7 кв. м., торгова зала 1-2 площею 21,3 кв. м, службове приміщення 1-3 площею - 7,4 кв. м, санвузол 1-4 площею - 2,3 кв. м, підсобне приміщення 5 площею - 17, 1 кв. м, підсобне приміщення 6 площею - 19,9 кв. м. Загальна площа становить 124, 7 кв. м.

Вказував, що реконструкція квартири в нежитлове приміщення відповідає чинним будівельним нормам України, санітарно-епідеміологічним та пожежним нормам і правилам для даного типу будівель та не порушує права інших осіб.

Отже, ним як власником нерухомого майна, фактично було проведено зміну цільового призначення приміщення квартири, а саме: з житлового в нежитлове - громадську будівлю, а тому після проведення будівельних робіт, проживання в приміщенні стало неможливим, оскільки відсутня кухня, ванна та житлова кімната, що підтверджується технічним паспортом на дане приміщення.

Оскільки вищевказана квартира була реконструйована в нежитлове приміщення, вважає, що його право власності на квартиру, в разі задоволення позову, має бути припинено.

Посилаючись на те, що на даний час законодавчо чітко не визначена процедура переводу житлових приміщень у нежитлові, регулювання даних правовідносин проводиться локальними нормативно-правовими актами органів місцевого самоврядування, - позивач просив визнати за ним - ОСОБА_1 право власності, на нежитлове приміщення (магазин) в житловому будинку АДРЕСА_2 , яке складається з: торгової зали 1-1 площею 56,7 кв. м, торгової зали 1-2 площею 21,3 кв. м, службового приміщення 1-3 площею - 7,4 кв. м, санвузла 1-4 площею - 2,3 кв. м, підсобного приміщення 5 площею - 17,1 кв. м., підсобного приміщення 6 площею - 19,9 кв. м. Загальна площа становить - 124,7 кв. м.

Припинити його право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 83,8 кв. м, житловою площею 54,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Визнано право власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення (магазин) в житловому будинку АДРЕСА_2 , яке складається з: торгової зали 1-1 площею 56,7 кв. м, торгової зали 1-2 площею 21,3 кв. м, службового приміщення 1-3 площею - 7,4 кв.м, санвузла 1-4 площею 2,3 кв. м, підсобного приміщення 5 площею - 17,1 кв. м., підсобного приміщення 6 площею - 19,9 кв. м. Загальна площа становить - 124,7 кв. м.

Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 83,8 кв. м, житловою площею 54,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив Перший заступник прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі: Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Державної архітектурно-будівельної ін-спекції України, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення районного суду скасувати та ухвали нове рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнути на користь прокуратури Полтавської області судові витрати - судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом не вказано жодної матеріальної норми, на підставі якої ОСОБА_1 може набути право власності на предмет спору на підставі рішення суду, до того ж на нерухоме майно, що не є його власністю - приміщенням підвалу.

Окрім цього вказував, що Полтавська міська рада не є особою, яка порушує, не визнає чи оспорює права відповідача, тому позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для постановлення рішення про відмову у його задоволенні, проте районний суд розглянув позов та ухвалив рішення про його задоволення за відсутності порушеного відповідачем права ОСОБА_1

Відзиви на апеляційну скаргу від сторін - не надходили.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Даний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Л.М. Денисенко та зареєстровано в реєстрі №1183.

04 жовтня 2017 року відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за ОСОБА_1 зареєстрований об`єкт нерухомого майна №101 у АДРЕСА_4 , загальною площею 83,8 кв. м, житловою 54,1 кв. м.

Також судом встановлено, що вищевказана квартира ОСОБА_1 була переобладнана із зміною її цільового призначення, а саме переобладнана в нежитлове приміщення - громадську будівлю.

Згідно даних технічного паспорту на нежитлове приміщення, вбудоване в житловий будинок АДРЕСА_2 станом на 06 червня 2018 року нежитлове приміщення складається з наступних: торгова зала 1-1 площею - 56,7 кв. м., торгова зала 1-2 площею 21,3 кв. м, службове приміщення 1-3 площею - 7,4 кв. м, санвузол 1-4 площею - 2,3 кв. м, підсобне приміщення 5 площею - 17, 1 кв. м, підсобне приміщення 6 площею - 19,9 кв. м. Загальна площа становить 124, 7 кв. м.

Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження №1, складеного судовим експертом Д.Ф.Федоровим 16 січня 2019 року, нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 на основі проведеного аналізу встановлено, що об`ємно-планувальне та конструктивне рішення, санітарно-технічні умови, пожежна безпека та інженерне обладнання нежитлових приміщень у житловому будинку (магазин) загальною площею 124,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 відповідають будівельним нормам, які діють на території України і висуваються до громадських будівель загалом і до приміщень магазинів зокрема.

Крім того, судом взято до уваги, що відповідно до п. 1.4. витягу з протоколу порядку денного засідання тимчасової комісії по розгляду питань щодо самочинного будівництва в м. Полтаві Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 26 березня 2019 року на обговорення було поставлене питання про визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно переплановане нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_2 загальною площею 124,7 кв. м. та при вирішенні даного питання комісія покладається на розсуд суду.

Виходячи з наведених обставин, суд першої інстанції з урахуванням норм ст. ст. 319, 320, 328 ЦК України, дійшов висновку, що реконструкція квартири АДРЕСА_3 в нежитлове приміщення відповідає чинним будівельним нормам України, санітарно-епідеміологічним та пожежним нормам і правилам для даного типу будівель та не порушує права інших осіб, а тому вимоги ОСОБА_1 є повністю обґрунтованими, отже позов підлягає до задоволення.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення районного суду не відповідає з огляду на таке.

За нормами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує, на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в свої інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд не навів жодної норми матеріальної права, на підставі якої ОСОБА_1 може набути право власності на предмет спору на підставі рішення суду.

В той же час, згідно ст. 391 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже наведена норма закону не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Оскільки за ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичних механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктного права власності на окремі об`єкти, - суд, при застосуванні цієї норми мав встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмовити в їх задоволенні.

В той же час, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач у справі - Полтавська міська рада будь-яким чином не порушувала права ОСОБА_1 , зокрема шляхом вчинення певних дій або бездіяльності, прийняття рішень. Відтак, Полтавська міська рада не є особою, яка порушує, не визнає чи оспорює право ОСОБА_1 . Тому позов ОСОБА_1 пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Окрім того, задовольняючи позов ОСОБА_1 суд послався на те, що на даний час не існує законодавчо встановленого порядку переведення житлових приміщень у нежитлові, а тому права ОСОБА_1 підлягають захисту у судовому порядку.

Такі висновки суду не гуртуються на законі.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Статтею 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них

Житло є специфічним об`єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та не порушення прав інших осіб, зокрема, інших мешканців жилого будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 6 Житлового кодексу УРСР визначено, що житлові будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно ч. 1 ст. 8 Житлового кодексу УРСР переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 152 Житлового кодексу УРСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належать громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено повноваження в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного об-слуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку. Зокрема, до відання виконав-чих органів сільських, селищних, міських рад належать управління об`єктами житлового-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Із аналізу наведених правових норм вбачається, що виконавчі органи сільських. селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності. І усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Таким чином, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад вправі вирішувати питання переведення житлових приміщень (квартир), що належать на праві власності юридичним або фізичним особам, у нежитлові за умови, що проведені зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Отже, Полтавська міська рада не є органом, уповноваженим згідно чинного законо-давства на розгляд питання переведення житлових приміщень у нежитлові. Відтак, Полтавська міська рада є неналежним відповідачем у справі.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Денисенко Л.М. за реєстровим №1183, ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

В процесі експлуатації вказаної квартири ОСОБА_1 здійснив її переобладнаннязі зміною її цільового призначення, а саме переобладнання в нежитлове приміщення - (магазин), яке складається з: торгової зали 1-1 площею 56,7 кв. м, торгової зали 1-2 площею 21,3 кв. м, службового приміщення 1-3 площею - 7,4 кв. м, санвузла 1-4 площею - 2,3 кв. м, підсобного приміщення 5 площею - 17,1 кв.м., підсобного приміщення 6 площею - 19,9 кв.м. Загальна площа якого становить - 124,7 кв. м.

Відповідно до п. 1) п. б) ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Матеріали справи не містять рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради про зміну статусу житлового приміщення (квартири) у нежитлове (магазин).

Більше того, виконавчий комітет Полтавської міської ради, який є самостійною юридичною особою та особою, законодавчо уповноваженою розглядати питання переведен-ня житлових приміщень у нежитлові, до участі у справі залучено не було, а судом фактично вирішено питання, які стосуються його прав і обов`язків.

До того ж, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що він звертався із питанням переведення житлового приміщення у нежитлове саме до виконавчого комітету Полтавської міської ради, проте суд не дав належної оцінки наведеній обставині та фактично розглянув та безпідставно задовольнив позов, пред`явлений до неналежного відповідача.

Окрім того, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяження - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, на час розгляду справи судом єдиними належними доказами про наявність права власності на нерухоме майно, що є предметом спору, є внесені відомості про таке право ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте, на час розгляду справи, згідно наданих ОСОБА_1 доказів, він був власником квартири загальною площею 83,8 кв. м. На яких законодавчо визначених підставах ОСОБА_1 набув право власності на нерухоме майно більшою площею - доказів не надано, і судом не перевірено, та, всупереч вимогам ст. ст. 77-81 ЦПК України, позов задоволено без наявних до цього підстав.

При цьому, суд, ухвалюючи рішення, вирішив питання, які відносяться до виключної компетенції органу державного архітектурно-будівельного контролю та органу місцевого самоврядування. Таким чином, суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою орган державної влади та місцевого самоврядування, які уповноважені вирішувати питання правомірності переведення житлового приміщення у нежитлове.

Окрім того, постановляючи рішення про припинення права власності позивача на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 83,8 кв. м, житловою площею 54,1 кв. м, суд не навів жодної норми матеріального права, яка передбачає припинення права власності з інших, ніж передбачених ст. 346 ЦК України підстав.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задово-ленні його позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого особою, яка подала апеляційну скаргу, підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі: Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2019 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури судові витрати у розмірі 1 152 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кривчун Т.О.

Кузнєцова О.Ю.