Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.07.2019 Справа №607/3851/13-ц

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Герчаківської О.Я.,

за участю секретаря судового засідання Лобач І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Магдич О.О.,

представника відповідача ОСОБА_8, адвоката Гриба О.В.,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , про встановлення нікчемності правочинів, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2013 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом про встановлення факту нікчемності правочинів.

Просять встановити факт нікчемності: договору купівлі-продажу 22/100 частин мансардного поверху житлового будинку, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого 04 березня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за номером 425; договору купівлі-продажу 28/100 часток мансардного поверху житлового будинку, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , посвідченого 04 березня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за номером 429; договору купівлі-продажу 25/100 часток мансардного поверху житлового будинку, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , посвідченого 31 липня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрованого по реєстру за № 3367; договору купівлі-продажу 25/100 частин мансардного поверху житлового будинку, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , посвідченого 21 вересня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 4059; договору купівлі-продажу 22/100 часток мансардного поверху житлового будинку, укладеного ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , посвідченого 04 березня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бриксою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі правочинів за № 1726.

В обгрунтування позовних вимог позивачі покликаються на те, що 29 грудня 2009 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі № 2-9144/09 за ОСОБА_6 визнано право власності на нерухоме майно - мансардний поверх загальною площею 243,4 кв.м., житловою площею 139,3 кв.м., житлового будинку АДРЕСА_1 . 01 березня 2010 року право власності на мансардний поверх житлового будинку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав за №29817602, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 25450075, виданого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації». Набувши право власності на мансардний поверх, ОСОБА_6 відчужив його, уклавши з відповідачами вищевказані правочини, нікчемність яких просять встановити позивачі. ОСОБА_9 після придбання частки у мансардному приміщенні відчужив її ОСОБА_12 , а ОСОБА_7 продала свою частку у вказаному майні ОСОБА_11 , що було оформлено нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, нікчемність яких позивачі також просять встановити.

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є співвласниками квартир АДРЕСА_2 . Цей 2-поверховий 8-квартирний житловий будинок введено в експлуатацію завершеним будівництвом у 1957 році. Покрівлю будинку здійснено шатровим дахом, а простір між поверхнею даху, зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху утворює горище. Горище житлового будинку АДРЕСА_1 належить до житлового фонду, ніколи не використовувалось у цивільному обороті як окремий об`єкт нерухомості, цивільно-правових угод відносно нього не укладалось, реєстраційний номер не присвоювався. Відтак, відповідачі, як сторони оскаржуваних правочинів, при їх вчиненні зобов`язані були дотримуватись норм чинного законодавства щодо правового титулу володіння позивачами спільним майном. Придбаваючи майно, право власності на яке не встановлено рішенням суду, набувальники знали та могли знати, що заволодівають майном третіх осіб, що підтверджує спрямованість дій відповідачів на досягнення протиправних результатів.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області у справі № 22ц-2283/2010 встановлено, що реконструкція проводилась з метою надбудови (розширення) чотирьох квартир 5, 6, 7, 8, їх власниками є ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , з влаштуванням входу до мансардного поверху з цих квартир, про що свідчать нотаріально завірені заяви власників квартир та архітектурно-планувальне завдання № 735, затверджене начальником управління містобудування та архітектури Тернопільського міськвиконкому від 28 квітня 2006 року.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду у кримінальній справі № 1-254/11 від 09 серпня 2008 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, покарання за яке передбачено ч. 3 ст. 190 КК України. Зі змісту цього вироку слідує, що потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_15 також приймали активну участь у будівництві та проводили контроль будівництва мансардного приміщення. Покази свідків доводять, що факт усної домовленості на будівництво мансардного поверху над квартирами № № 5, 6 , 7 , 8 з виходами із цих квартир у мансардні приміщення, а також доводять те, що ОСОБА_6 заволодів майном потерпілих шляхом зловживання довірою.

Приміщення, з індивідуально визначеними ознаками, які зазначено у правочинах, що оспорюють позивачі, це приміщення, які влаштовані у просторі горища та є невідємними частками (крім приміщення 11-5) квартир №№ 5, 6, 7, 8, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 187 ЦК України.

За наведених обставин дії відповідачів слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 228 ЦК України, а оскаржувані правочини нікчемними, такими, що порушують публічний порядок.

Вказані позовні вимоги були предметом розгляду в судах першої та пеляційної інстанцій.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня - 02 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 03 грудня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зі змісту цієї ухвали вбачається, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу, не звернув уваги на те, що ОСОБА_6 у 2009 році набув право власності на спірне мансардне приміщенн по АДРЕСА_1 , яке в подальшому відчужив, як власник цього майна. При цьому ОСОБА_16 та ОСОБА_8 , уклавши із ОСОБА_6 договори купівлі-продажу частин вказаного мансардного приміщення відповідно 03 серпня та 04 березня 2010 року, здійснили їх нотаріальне посвідчення та необхідну реєстрацію; суд також не перевірив, чи було відомо покупцям спірних часток про те, що майно, яке ними набуте, відчужене особою, яка не мала на це права, а також те, що майно вибуло з володіння титульних володільців без їхньої волі.

Також в цій ухвалі зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що вказані вище правочини є нікчемними в силу ст. 228 ЦК України з огляду на те, що ОСОБА_6 шляхом вчинення шахрайських дій заволодів спірним нерухомим майном, що встановлено вироком суду, тобто такими діями порушив публічний порядок, а тому правочини щодо подальшого відчуження майна є нікчемними. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України ці правочини є недійсними.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківської О.Я. від 15 листопада 2018 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , третя особа - ОСОБА_13 , про встановлення нікчемності правочинів. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

17 грудня 2018 року представник відповідача ОСОБА_17 - адвокат Островська О.Н. подала відзив на позовну заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 у справі № 607/3851/13-ц. Цей відзив обґрунтовано тим, що право власності продавця ОСОБА_6 було зареєстровано 01 березня 2010 року відповідно до чинного на той час законодавства та підтверджувалося Витягом по реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим TOB «Міське бюро технічної інвентаризації» (м.Тернопіль) №25450075 від 01 березня 2010 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Оспорюваний договір купівлі-продажу був посвідчений нотаріально та право власності ОСОБА_18 на 25/100 часток мансардного поверху зареєстровано відповідно до чинного законодавства. Покупцю ОСОБА_18 на час укладення договору не було відомо та вона не могла довідатися чи знати про те, що майно, яке вона купує, може не бути власністю продавця.

ОСОБА_19 , уклавши спірний договір купівлі-продажу 25/100 часток мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_1 , не порушила законних прав та інтересів позивачів, а також є добросовісним набувачем майна. Крім цього, позивачі не були співвласниками мансардного поверху будинку АДРЕСА_1 . Вказані обставини встановлені: рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 червня 2017 року та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 05 грудня 2017 року у справі №607/16948/15-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_20 , ОСОБА_5 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_1 , ОСОБА_23 до ОСОБА_18 ; рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2017 року у справі №607/19192/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_18 , треті особи об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Острозького, 70», Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області, Державна реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції, яке залишено без змін Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року.

З огляду на вищевикладене, вважає, що немає підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу 25/100 частин мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_16 , посвідченого приватним нотаріусом Береш Л.І. 03 серпня 2010 року, зареєстрованого за реєстровим номером 3416.

03 січня 2019 року позивач ОСОБА_4 подав відповідь на відзив ОСОБА_18 в якому зазначає, що позовні вимоги до ОСОБА_18 є безпосередньо його вимогами, оскільки саме остання вважає себе власником приналежностей квартири АДРЕСА_5 , співвласником якої він є та являється замовником будівництва за ст. 876 ЦК України. Приміщення ніби набуті ОСОБА_18 у приватну власність є суто надбудовою квартири АДРЕСА_5 , які побудовані за кошти ОСОБА_4 .

Дані обставини підтверджені судовими рішенням, які долучено до матеріалів справи, зокрема: рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року у справі № 22ц-2283; вироком Тернопільського міськрайонного суду у кримінальній справі № 1-413/1; заявами-згодами співвласників квартир житлового будинку АДРЕСА_1 . З огляду на заначене, договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_24 , порушує його права, а тому він звернувся за їх захистом до суду шляхом встановлення нікчемності правочинів. У виниклому між сторонами спорі питання добросовісності (недобросовісності) набувача майна не вважає пріоритетним.

10 січня 2019 року судом зареєстровано додаткове обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 у цивільній справі № 607/3861/13-ц, подане адвокатом Магдич О.О., яка просить суд врахувати при вирішенні спору наступне:

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що суд, розглядаючи справу, повинен у будь-якому разі встановити відповідність вимогам закону оспорюваного правочину та за наявності спору встановити його недійсність або нікчемність в залежності від обставин справи.

У позовній заяві та у відповідях на відзив ОСОБА_18 зазначається цілий ряд підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів, а саме: відсутність у продавця ОСОБА_6 права власності на предмет договору; самочинність проведеного будівництва щодо надбудови квартир верхнього поверху будинку по АДРЕСА_1 (об`єкт даного самочинного незавершеного будівництва у подальшому став предметом спірних договорів); відсутність введення в експлуатацію даного незавершеного самочинного будівництва; тимчасове (на підставі скасованого рішення суду) здобуття ОСОБА_6 права власності на спірний об`єкт будівництва злочинним шляхом, а саме шляхом шахрайства; порушення майнових прав позивачів у справі як інвесторів будівництва спірного самочинного незакінченого будівництвом об`єкту.

З огляду на наведене, керуючись ст. 215 ЦК України, в доповнення до раніше заявлених позовних вимог, адвокат Магдич О.О. просить встановити недійсність спірних правочинів, а саме договорів купівлі-продажу часток мансардного поверху будинку АДРЕСА_1 , які укладені ОСОБА_6 , як продавцем, та нотаріально посвідчені.

Також 10 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив ОСОБА_18 , в якій зазначає про те, що Тернопільський міськрайонний суд рішенням у справі № 2-9144/09 від 29 грудня 2009 року створив юридичну колізію, яка жодним чином не могла і не породила у сторін спірних правочинів бажаних для них наслідків.

ОСОБА_6 , як Продавець, не міг передати, а відповідач ОСОБА_18 , як Покупець не могла прийняли те, чого у цивільному обороті не було і не могло бути, оскільки об`єкт нерухомого майна - мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 ніколи в експлуатацію не здавався. Мансардному поверху, як об`єкту нерухомого майна, ніколи не присвоювалась ні будівельна, ні поштова адреси.

У зв`язку із зазначеним вище, вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного

суду від 29 грудня 2009 року у справі № 2-9144/09 жодним чином не породило і не могло породити ні у ОСОБА_6 , а, отже, і у ОСОБА_18 , права розпорядження збудованими приналежностями квартир АДРЕСА_1 .

Крім того, визнання права власності на незавершений об`єкт самочинного будівництва взагалі не допускається, оскільки це суперечить змісту як ч. 3 ст. 376, так і ст. 331 ЦК України у цілому. Правчин між ОСОБА_18 та ОСОБА_6 не відповідає вимогам укладених договорів, а значить, є неукладеним. Неукладений договір не створює жодних правових наслідків для його сторін.

Аргументація відзиву ОСОБА_18 на позовну заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , крім іншого, суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент укладення спірного договору купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_24 Даною статтею передбачено, що первинна реєстрація права власності на нерухоме майно проводиться із оформленням власнику нерухомого майна свідоцтва про право власності. Отже, правовстановлюючим документом для ОСОБА_6 на момент укладення договору купівлі-продажу 25/100 часток у праві власності на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 могло бути лише свідоцтво про право власності.

ОСОБА_1 вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2009 року у справі № 2-9144/09 не є і не могло бути правовстановлюючим документом у даному конкретному випадку.

Твердження ОСОБА_18 про її, як набувача, добросовісність є передчасним, оскільки неукладені договори купівлі-продажу не породжують жодних правових наслідків. За таких обставин добросовісність/недобосовісність не впливать на правові наслідки. Відповідачі володіють чужим майном і їм про це відомо з 2010 року, що свідчить про недобросовісність покупця ОСОБА_18 . Твердження ОСОБА_18 про те, що позивачі, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не були власниками мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 відповідає дійсності, оскільки такого об`єкту нерухомого майна не існувало.

11 лютого 2019 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_5 , в якому позивач зазначає, що резолютивною частиною рішення Тернопільського міськрайонного суду 29 грудня 2009 року у справі № 2-9144/09 за позовною заявою ОСОБА_6 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа TOB «Міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі ст.ст. 15, 16, 332, ч. 3 ст. 376 ЦК України, за останнім визнано право власності на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 .

Отже, на момент укладення спірних правочинів мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 являв собою самочинне будівництво, яке не було введене у експлуатацію у встановленому порядку. Тобто, мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 не являв собою новозбудованого об`єкту нерухомого майна.

Зміст позовної заяви ОСОБА_6 , у справі № 2-9144/09 Тернопільського міськрайонного суду, яка знаходиться у архіві суду, та її додатків та зміст мотивувальної частини рішення Тернопільського міськрайонного суду у справі № 2-9144/09 від 29 грудня 2009 року, дозволяють стверджувати, що мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 на момент винесення судом вищезазначеного рішення являв собою незавершене самочинне будівництво. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництцва, не прийнятого експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Саме свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке видається при первинній державній реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна є документом, який засвідчує виникнення нового об`єкта нерухомого майна, а не рішення суду. Проте, свідоцтво про право власності на мансардний поверх житлового буди по АДРЕСА_1 не видавалось.

Не будучи новозбудованим нерухомим майном з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права. Предметами правочинів у такому випадку повинні бути будівельні матеріали, використані забудовником під час будівництва.

Приймаючи до уваги зазначені вище обставини, позивач ОСОБА_5 звертає увагу на те, що лише після підтвердження відповідності завершеного будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам та правилам, останній набуває індивідуальних ознак, цільовового призначення, стає об`єктом нерухомого майна та набуває статусу об`єкта цивільного обороту.

Оскільки, саме на моменти укладення спірних договорів купівлі-продажу, об`єкта нерухомого майна - мансадного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 не існувало, тому ОСОБА_6 , як Продавець, не передав, а ОСОБА_24 , як Покупець, не прийняла у своє розпорядження предмета договору. Дана обставина є притаманною і для решти договорів купівлі-продажу, укладених відповідачами за позовною заявою.

ОСОБА_5 вважає договір купівлі-продажу від 03 серпня 2010 року неукладеним, оскільки предмету договору на момент укладення спірного договору купівлі-продажу не існувало, а відзив на позовну заяву таким, що не містить об`єктивних обставин, які б спростували вимоги позову та клопотань позивачів. Приміщення, які знаходяться у просторі горища, та утворюють мансардний поверх у житловому будинку АДРЕСА_1 перебувають у володінні відповідачів без правової підстави.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

В ході проведення підготовчого судового засідання судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_14

05 березня 2019 року судом постановлено ухвалу, якою залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_12 , ОСОБА_11 про встановлення факту нікчемності правочинів - договору купівлі-продажу 25/100 часток мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , який посвідчено нотаріально 21 вересня 2010 року та договору купівлі-продажу 22/100 частки мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , який нотаріально посвідчено 11 листопада 2010 року.

Ухвалою суду від 05 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 про встановлення нікчемності правочинів, справу призначено до судового розгляду по суті.

Присутні в судовому засіданні позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , їх представник - адвокат Магдич О.О., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - ОСОБА_3 , позовні вимоги підтримали, з підстав наведених у позовній заяві та поданих ними відповідях на відзив ОСОБА_18 , просили задовольнити. Адвокат Магдич О.О. наполягала на важливості і підставності поданого, в ході проведення підготовчого судового засідання, додаткового обґрунтування позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_12 , представник відповідача ОСОБА_25 - адвокат Гриб О.В., представник відповідача ОСОБА_16 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_14 - адвокат Островська О.Н. позовних вимог не визнавали. Свої заперечення обґрунтовували тим, що на час укладення оспорюваних правочинів відповідачі не знали про те, що ОСОБА_6 не мав права розпоряджатися частками мансардного поверху будинку АДРЕСА_1 , а тому уклали нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу часток мансардного приміщення за вищевказаною адресою, здійснивши при цьому їх реєстрацію. Про будь-які зобов`язання ОСОБА_6 перед позивачами їм також не було відомо. Вважають, що позивачі ніколи не були співвласниками мансардного приміщенн в будинку за вищевказаною адресою, а тому їхні права не є порушеними. Крім того, посилаються на добросовісність набуття нерухомого майна за спірними правочинами.

Інші учасники справи в жодне з судових засідань не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомляли, хоча суд вживав встановлених процесуальним законом заходів щодо їх належного повідомлення про дату та час розгляду справи. Відтак, суд ухвалює рішення за їх відсутності.

Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали, суд встановив наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1998 року, виданого Міським бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_9 .

ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_10 , що слідує із свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 1999 року, виданого Міським бюро технічної інвентаризації.

ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 2007 року, виданого Міським бюро технічної інвентаризації, дійсно належить на праві спільної часткової власності, по Ѕ частки, квартира АДРЕСА_5 . Вказане також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 27 листопада 2007 року (номер витягу: 16806960, реєстраційний номер: 21045478).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі № 2-9144/09 від 29 грудня 2009 року за ОСОБА_6 визнано право власності на нерухоме майно - мансардний поверх, загальною площею 243,4 кв. м, житловою площею 139,3 кв. м, житлового будинку по АДРЕСА_1 .

На підставі цього рішення ОСОБА_6 зареєстрував за собою право власності на вищевказане нерухоме майно в ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», про що отримав витяг ССІ № 052329 від 01 березня 2009 року (номер витягу: 25450075, реєстраційний номер: 29817602).

Набувши у власність мансардний поверх, загальною площею 243,4 кв. м, житловою площею 139,3 кв. м, житлового будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 вчинив ряд правочинів щодо відчуження цього майна.

04 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу 22/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 54,2 кв. м, житловою площею 31,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О.,

зареєстрований за № 425.

04 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі продажу 28/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 67,3 кв. м, житловою площею 44,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований за № 429.

31 липня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 53,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 3367.

03 серпня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_16 укладено договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 53,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 3416.

21 вересня 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 53,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 4059.

11 листопада 2010 року між ОСОБА_26 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу 22/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 54,2 кв. м, житловою площею 31,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 1726.

24 квітня 2014 року ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_11 .

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2009 року про визнання за ОСОБА_6 права власності на мансардний поверх житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції зазначив про те, що ОСОБА_6 звернувся до суду з вимогою про визнання права власності на самочинно збудовані мансардні приміщення житлового будинку, які відповідають встановленим нормам, однак їх надбудова була проведена без належного дозволу. Крім ОСОБА_6 , який був замовником даного будівництва, співвласниками двоповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 , зокрема його другого поверху, над якими здійснювалась реконструкція, є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 . Дана реконструкція проведена без належного дозволу на виконання будівельних робіт. Зверненню ОСОБА_6 до суду із зазначеним позовом не передувало його звернення до компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2011 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме щодо незаконного заволодіння ним мансардним приміщенням по АДРЕСА_1 , що реконструювалося за кошти позивачів, з метою створення мансардних приміщень у кожній з чотирьох квартир другого поверху цього будинку.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 на початку січня 2005 року умисно з метою вчинення шахрайства, проживаючи в квартирі АДРЕСА_12 та знаючи, що ОСОБА_4 проживає в квартирі АДРЕСА_5 , а ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_9 , які виявили спільне бажання побудувати над своїми квартирами мансардний поверх із влаштуванням індивідуальних входів до нього, шляхом зловживання довірою, з метою заволодіти коштами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 без наміру їх повернути, запропонував, що одноособово займеться будівництвом мансардного поверху та оформленням права власності на побудований мансардний поверх. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в цей час нададуть ОСОБА_6 кошти на будівництво, що після його завершення буде оформлено право власності на частки мансардного приміщення над їхніми квартирами на ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання, не завершивши робіт із будівництва мансардного поверху, ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_4 кошти на будівництво в сумі 85000 грн., та від ОСОБА_1 - 79105 грн. В грудні 2009 року без їх відома ОСОБА_6 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із позовом про визнання за ним права власності на мансардний поверх будинку АДРЕСА_1 . Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду за ОСОБА_6 визнано право власності на мансардний поверх. Після цього з метою завершити свій злочинний намір, ОСОБА_6 без відома ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продав мансардні приміщення над їхніми квартирами стороннім особам, не маючи наміру повертати ОСОБА_4 та ОСОБА_1 отримані від них в період з грудня 2005 року по липень 2010 року кошти, чим заподіяв потерпілим матеріальної шкоди.

Скасування рішення суду, на підставі якого за ОСОБА_6 визнано право власності на мансардний поверх житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також постановлений відносно останнього обвинувальний вирок, яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, стали причиною звернення позивачів д суду з позовом про встановлення нікчемності правочинів.

Позиція суду щодо виниклого спору наступна.

Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова), роз`яснив, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятится окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Пунктом 18 Постанови передбачено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК : 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України) правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо . Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

В силу частин 1, 2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У виниклих між сторонами правовідносинах слід брати до уваги те, що відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_6 у 2009 році набув право власності на спірне мансардне приміщення по АДРЕСА_1 , яке в подальшому відчужив, як власник цього майна. При цьому ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , уклавши із ОСОБА_6 договори купівлі-продажу частин вказаного мансардного приміщення відповідно 04 березня 2010 року, 31 липня 2010 року та 03 серпня 2010 року, здійснили нотаріальне посвідчення цих договорів та необхідну реєстрацію. Цієї процедури дотрималися ОСОБА_9 , який 21 вересня 2010 року уклав з ОСОБА_12 договір купівлі-продажу попередньо придбаної частки мансардного поверху, а також ОСОБА_7 , яка 11 листопада 2010 року відчужила свою частку у мансардному приміщенні ОСОБА_11 .

Тобто, на момент укладення вищевказаних правочинів ОСОБА_6 мав право на вчинення дій по відчуженню нерухомого майна за вищевказаною адресою, оскільки був їх власником.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_12 , представник відповідача ОСОБА_8 - адвокат Гриб О.В., представник відповідача ОСОБА_16 - адвокат Островська О.Н. стверджували, що покупцям спірних часток мансардного приміщення на час їх придбання не було відомо про те, що майно, яке ними набуте, відчужене особою, яка не мала на це права.

Інші відповідачі, покупці-продавці спірного майна, не були присутні в судовому засіданні та не повідомляли суду, чи було їм відомо про те, що ОСОБА_6 відчужив майно, яке йому не належить. Однак позивачами не надано та в судовому засіданні не здобуто доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 були обізнані в тому, що ОСОБА_6 вчиняв такі дії.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

За змістом цієї статті, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Водночас, договори купівлі-продажу є самостійними цивільно-правовими договорами, зміст яких полягає в передачі продавцем майна покупцеві зі сплатою останнім певної грошової суми. Предметом цих договорів є нежитлові приміщення, які перебували у власності продавця на момент укладення договору. Ці договори укладено за наявності умислу щодо настання протиправних наслідків лише з боку однієї зі сторін - продавця ОСОБА_6 , покупець за договором є добросовісним набувачем.

За встановлених обставин, ОСОБА_8 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 слід вважати добросовісними набувачами нерухомого майна, а саме 28/100 частки, 25/100 частки, 25/100 частки відповідно мансардного поверху в житловому будинку по АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_11 , власність на яке зареєстрована в установленому законодавством порядку.

Добросовісність набувача ОСОБА_18 підтверджена рішенням суду по справі № 607/16948/15-ц від 30 червня 2017 року за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_20 , ОСОБА_5 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_1 , ОСОБА_23 до ОСОБА_18 про застосування наслідків нікчемності правочину шляхом витребування квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності, виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про реєстрацію права власності, визнання за позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності. Також у цій справі суд з`ясував, що спірне майно не вибувало з володіння титульних володільців.

Позивачі, як на підставу встановлення нікчемності вказаних вище правчинів покликаються на те, що ОСОБА_6 шляхом вчинення шахрайських дій заволодів спірним нерухомим майном, що встановлено вироком суду, тобто такими діями порушив публічний порядок, а тому правочини щодо подальшого відчуження майна є нікчемними.

Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України ці правочини можливо є недійсними, на що також звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 19 липня 2017 року.

Таким чином, спірні правочини не посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушують публічний порядок. Тобто, відсутні підстави для встановлення нікчемності правочинів з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України.

Крім того, суд з`ясував, що майно не вибуло з володіння титульних володільців без їхньої волі.

16 січня 2017 року апеляційним судом Тернопільської області ухвалено рішення, по справі № 607/19192/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_18 , треті особи об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Острозького, 70», Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області, Державна реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності та реєстрації декларацій про готовність об`єктів до експлуатації та зобов`язання вчинити дії.

Цим рішенням суд апеляційної інстанції встановив, що згідно Акту приймання-пердачі будинку на баланс ОСББ «Островське70», житлового будинку за АДРЕСА_1 від 31 липня 2007 року у будинку відсутнє горище. Судом з`ясовано характеристику спірного нежитлового приміщення і встановлено, що спірне нежитлове приміщення в будинку за АДРЕСА_1 не належить до категорії допоміжних приміщень, оскільки за своїм ціловим призначенням воно не слугує для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку і в цьому приміщенні не знаходиться технічне обладнання будинку, без доступу до якого експлатація житлового будинку неможлива.

Колегія вважає, що спірне приміщення, яке є предметом позову ОСОБА_3 , не є її власністю та не є допоміжним приміщенням будинку за АДРЕСА_1 чи є його горищем, а є мансардним приміщенням.

Крім того, судом в цій справі встановлено, що 25 січня 2006 року виконавчий комітет Тернопільської міської ради своїм рішенням надав дозвіл ОСОБА_6 за власні кошти виконати надбудову мансардного поверху над квартирами житлового будинку за АДРЕСА_1 . Однією з підстав для прийняття даного рішення стали нотаріально засідчені заяви власників квартир будинку, в яких вони дали згоду на проведення надбудови. Дане рішення є чинним і в установленому законом порядку не скасовано.

Тобто, мансардне приміщення в будинку АДРЕСА_1 не є власністю позивачів. Покликання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на участь у будівництві мансардного поверху суд не заперечує, ці обставини встановлені обвинувальним вироком суду відносно ОСОБА_6 , однак така участь не дає підстав стверджувати про набуття у васність майна. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вправі звернутися до суду з цивільними позовами до ОСОБА_6 про відшкодування завданої їм майнової шкоди.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , про встановлення нікчемності правочинів; ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , про встановлення нікчемності правочинів.

Доповнення та додаткове обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 у цивільній справі № 607/3851/13-ц, які подані до суду 10 січня 2019 року адвокатом Магдич О.О., суд відхилає, виходячи з наступного.

Як зазначено в доповненнях, представник позивачів, керуючись ст. 215 ЦК України, просить встановити недійсність спірних правочинів, а саме договорів купівлі-продажу часток мансардного поверху будинку АДРЕСА_1 .

Водночас, статтею 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини пділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсним, але за певних умов.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ст.ст. 219, 220, 224 цього Кодексу тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ст.ст. 222, 223, 225 ЦК України тощо).

На відміну від нікчемного, оспорюваний правочин на момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов`язки, а тому вважається дійсним, хоча за своєю суттю він також є протизаконним. Водночас порушення умов дійсності правочинів на момент вчинення дає можливість одній зі сторін або заінтересованій особі звернутися до суду із позовом про визнання такого правочину недійсним.

Предметом виниклого спору є встановлення нікчемності правочинів, а не визнання їх недійсними з підстав, визначених законом.

Відтак, оскільки суд відмовив ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у задоволенні вимог про встановлення нікчемності правочинів, а позивачі в порядку ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання, не зверталися до суду із заявою про зміну предмету або підстави позову, їх позовні вимоги є вирішеними. Доповнення та додаткові обґрунтування позовних вимог не можуть вважатися заявою про зміну предмета чи підстав позову, оскільки по формі та змісту не відповідають вимогам процесуального закону.

Покликання ОСОБА_5 на неукладеність спірних правочинів суд вважає хибними. Визнання правочину некладеним, як спосіб захисту, не передбачений ні ст. 16 ЦК України, ні іншими актами цивільного законодавства. Крім того, такі вимоги не були предметом розгляду виниклого спору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , про встановлення нікчемності правочинів - відмовити.

У задоволенні позовних вимог - ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , про встановлення нікчемності правочинів- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_13 .

Позивач: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_14 .

Пзивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_15 .

Відповідач: ОСОБА_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_16 .

Відповідач: ОСОБА_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_17 .

Відповідач: ОСОБА_8 , місце проживання: АДРЕСА_18 .

Відповідач: ОСОБА_9 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_19 .

Відповідач: ОСОБА_27 , місце проживання: АДРЕСА_20 .

Відповідач: ОСОБА_11 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_21 .

Третя особа: ОСОБА_13 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_16 .

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_13 .

Третя особа: ОСОБА_14 , місце проживання: АДРЕСА_22 .

Повний текст рішення суду складено 11 липня 2019 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська