Справа № 462/1090/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/75/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_1 та його представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності та за зустрічним позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

На день його смерті залишилося спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 - 3, виданого 18 серпня 2011 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на підставі наказу №1394-Ж-З, зареєстрованого у Львівському ОКПБТІ та ЕО.

З ОСОБА_4 він познайомився у часі відбування ним ( ОСОБА_4 ) покарання у ВК - 30 Львівської області, де він перебував з 1995 року по грудень 2009 року. В цей період покарання відбував його молодший брат ОСОБА_1 . Він з мамою бували на побаченнях у брата, і там познайомилися з ОСОБА_4 . У них склалися приязні відносини, так як ОСОБА_4 дуже добре відносився у виправній колонії до його молодшого брата ОСОБА_1 , інваліда 2-ої групи з дитинства.

У ОСОБА_4 не було нікого з рідних чи близьких. Тому після звільнення з місць позбавлення волі, з січня 2010 року по березень 2010 року, ОСОБА_4 проживав з ним як член сім`ї в с. Бортятино Мостиського району Львівської області. Паралельно вони проводили ремонт у квартирі ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 . Після проведення ремонту поміняли двері, зробили санітарну побілку, придбали диван, шафу, люстру, невеликий сервант. Вони мали спільний бюджет, спочатку це був його заробіток, а потім ОСОБА_4 оформив пенсію.

Практично за його кошти ОСОБА_4 у 2011 році оформив право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У серпні 2011 року ним був укладений договір на підключення інтернету, де він вказаний як абонент, бо практично користувався інтернетом лише він.

Він проживав з ОСОБА_4 з січня 2010 року по 27 січня 2015 року однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Похоронений ОСОБА_4 у с. Бортятино Мостиського району Львівської області за християнським обрядом, усі витрати на похорон сплатив він.

Після смерті ОСОБА_4 він звернувся до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, що підтверджують факт родинних відносин із спадкодавцем.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 26 квітня 2018 року та 21 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 просив:

визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

встановити факт постійного проживання, не менше 5-ти років його - ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 (а.с.1-2;103-104;108-109).

У березні 2018 року Львівська міська рада звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що наказом управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 18 серпня 2011 року №1394-Ж-З передано у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати житловою площею 11,6 кв.м. з кухнею та комунальними вигодами, загальна площа квартири становить 20,8 кв.м.

На підставі зазначеного наказу було оформлено свідоцтво про право власності на квартиру №24788-3 від 18 серпня 2011 року. Витяг про державну реєстрацію прав від 16 вересня 2011 року №31333945 зареєстрованого ЛКПЛОР БТІ ЕО, реєстраційний номер 34652696 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у віці 70 років.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, але ніхто із спадкоємців не здійснював свого права на спадкування та не прийняв спадщину.

Згідно довідки ЛКП «Скнилівок» №3032 від 13 листопада 2017 року зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_3 немає, а власником квартири є померлий ОСОБА_4 .

Відповідно до акту ЛКП «Скнилівок» від 19 листопада 2015 року, на час перевірки квартира АДРЕСА_3 закрита, зі слів сусідів у спірну квартиру навідуються невідомі особи.

Відповідно до акту ЛКП «Скнилівок» від 13 листопада 2017 року під час обстеження у квартирі АДРЕСА_3 ніхто не проживає, інформації про те, що ОСОБА_1 постійно проживав на протязі 5-ти років з 01 січня 2010 по 27 січня 2015 року даній квартирі не має.

З урахуванням зазначених обставин просили:

виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ;

визнати спадщину квартиру АДРЕСА_1 відумерлою.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року у позові ОСОБА_1 до Львівської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності відмовлено.

Зустрічний позов Львівської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та виселення задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передано її територіальній громаді.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у сумі 704,80грн.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 , покладено на ОСОБА_1 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що після звільнення з місць позбавлення волі (з січня 2010 року по березень 2010 року ) ОСОБА_4 повністю перебував на його утриманні, проживав у його будинку в с. Бортятино Мостиського району Львівської області, і не мав засобів для існування.

На той час він працював у Львові, мав самостійний заробіток, за згодою ОСОБА_4 проводив ремонт у його квартирі на АДРЕСА_1 .

За спільні з ОСОБА_4 кошти оформили приватизацію його квартири.

Суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_6 та спотворив показання свідка ОСОБА_7 , які вказували на факт його проживання та ведення спільного господарства з померлим ОСОБА_4 з січня 2010 року до день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд безпідставно задовольнив зустрічний позов міської ради.

У заяві про визнання спадщини відумерлою не можуть ставитись вимоги позовного характеру про передачу спадкового майна у власність територіальної громади.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення яким його позовні вимоги задовольнити, в задоволенні позовних вимог Львівської міської ради - відмовити.

Представник Львівської міської ради в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без участі Львівської міської ради. Апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини однією сім`єю, а пояснення свідків з цього приводу є недостатніми для встановлення даного факту.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 протиправно займає квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає виселенню з даної квартири, а сама квартира є відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і передається територіальній громаді міста.

З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.

Відповідно до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Статтями 1296-1299 ЦК України визначено, що питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Пунктом 21 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК (2947-14)про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 31 грудня 2009 року звільнився з Личаківської ВК-30, де відбував покарання за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 27 жовтня 1995 року, що підтверджується копією довідки про звільнення.

Після звільнення з місць позбавлення волі (з 31 грудня 2009 року) ОСОБА_4 перейшов проживати до позивача ОСОБА_1 в с. Бортятино Мостиського району Львівської області, оскільки не мав засобів для існування, а його квартира у АДРЕСА_1 , знаходилася у непридатному для проживання стані.

У той час коли ОСОБА_4 проживав у с. Бортятино Мостиського району (до кінця березня 2010 року) позивач ОСОБА_1 проводив ремонт у його квартирі, що на АДРЕСА_1 .

Зокрема, ОСОБА_1 здійснено санітарну побілку у квартирі, поміняно двері, придбано диван, шафу, люстру, сервант. На початках, джерелом засобу для існування ОСОБА_4 була заробітна плата ОСОБА_1 , а в подальшому, коли ОСОБА_4 оформив мінімальну пенсію вони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) проживали за спільні доходи.

Саме за кошти ОСОБА_1 . ОСОБА_4 18 серпня 2011 року оформив право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував 16 вересня 2011 року право власності в Обласному комунальному підприємстві ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

29 серпня 2011 року ОСОБА_1 був укладений договір на підключення до інтернету з Львівськими телекомунікаційними системами, де він вказаний як абонент.

Свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції показала, що ОСОБА_1 - її син, менший відбував покарання у місцях позбавлення волі, там познайомився з ОСОБА_4 .

На той час, старший син ОСОБА_1 працював у Львові, жив у своєї тітки, її сестри, періодично приїжджав в с. Бортятино - 40 км. від Львову.

Після звільнення ОСОБА_4 з місць позбавлення волі старший син забрав його в село Бортятино.

ОСОБА_4 перебував на утриманні сина поки той не оформив пенсії, а після оформлення пенсії всі витрати її старший син та ОСОБА_4 ділили порівно. Один купляв продукти харчування, інший оплачував комунальні послуги.

Після смерті ОСОБА_4 їм зателефонували з правоохоронних органів, вони забрали тіло і похоронили за християнським звичаєм в с.Бортятино.

Аналогічні за змістом показання в суді першої інстанції дала свідок ОСОБА_7 .

Підстав для визнання даних показань необґрунтованими чи неправдивими у суду не має, такі показання давалися свідками під присягою, а останні були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань.

Показання свідків повністю узгоджуються із поясненнями позивача ОСОБА_1 та його представників, щодо проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з 01 січня 2010 року до 27 січня 2015 року, їх пов`язаність спільним побутом, наявністю взаємних прав та обов`язків.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

У зв`язку із задоволенням первісного позову та встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю протягом п`яти років з 01 січня 2010 року до 27 січня 2015 року не можуть бути задоволені позовні вимоги позивача за зустрічним позовом - Львівської міської ради про визнання спадщини відумерлою, виселення, та передачу спірної квартири територіальній громаді міста, оскільки відповідно до ст.1264 ЦК України ОСОБА_1 має право на спадкування за законом у четверту чергу право як особа яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 у заяві про визнання спадщини відумерлою не можуть ставитися вимоги позовного характеру, зокрема, вимоги про передачу спадкового майна у власність територіальної громади. Суди повинні враховувати, що відповідно до ч.1 ст.1277 ЦК суд лише визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування у передбачених законом випадках.

Тому звертаючись з позовомдо ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою Львівська міська рада обрала невірний спосіб захисту права територіальної громади міста.

03 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в Другу Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а 17 серпня 2015 року звернувся в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про праву на спадщину. Однак, таке свідоцтво не було видано позивачу за первісним позовом та роз`яснено право на звернення до суду про встановлення факту проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю протягом п`яти років.

Отже, встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю протягом п`яти років з 01 січня 2010 року до 27 січня 2015 року дає право ОСОБА_1 звернутися в нотаріальну контору для оформлення спадщини відповідно до ст.1264 ЦК України за відсутності спадкоємців 1-3 черги.

У зв`язку з цим не може бути задоволеною вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за рішенням суду.

Зазначених обставин не врахував суду першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову Львівської міської ради.

З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного прозову Львівської міської ради.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю протягом п`яти років з 01 січня 2010 року до 27 січня 2015 року.

В решті вимог ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та виселення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 липня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.