Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 466/223/16

провадження № 61-7949 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Львівський державний університет внутрішніх справ;

представник відповідача - Буляк Ігор Ярославович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2016 року у складі судді Луців-Шумської Н. Л. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Берези В. І., Бойко С. М., Копняк С. М., та касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Бойко С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо Львівського державного університету внутрішніх справ про визнання бездіяльності неправомірною.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позовна заява мотивована тим, що 02 січня 2004 року по 31 серпня 2014 року він працював у Львівському державному університеті внутрішніх справ. Зазначав, що він є кандидатом наук з фізичного виховання та спорту, доцентом. Перебуваючи на посаді завідувача кафедри спеціальної та фізичної підготовки, доцента кафедри фізичної підготовки, сумлінно та з відповідальністю ставився до виконання своїх посадових обов?язків, був членом профспілкового комітету університету, порушень трудової дисципліни не допускав, жодних претензій ні з боку адміністрації, ні з боку студентства щодо його професійних та моральних якостей не заявлялось.

Під час роботи в університеті між ним та начальником відділу кадрового забезпечення - підполковником міліції ОСОБА_4 , виник конфлікт щодо отримання житла. Наслідком конфлікту стало звільнення його з роботи та позбавлення його можливості взяти участь у конкурсному відборі при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників університету.

Посилався на те, що 24 червня 2014 року ректором Львівського державного університету внутрішніх справ було видано наказ № 206 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад», яким визначено у термін до 31 серпня 2014 року провести конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічного складу університету найбільш досвідченими, підготовленими та кваліфікованими працівниками.

Усупереч наказу ректора такий конкурс в університеті не проводився, хоча він висловив своє бажання продовжити трудову діяльність і взяти участь у конкурсі, а 27 червня 2014 року він подав на ім?я ректора заяву, в якій просив продовжити термін дії контракту до 31 серпня 2015 року, яка не була розглянута.

Вважав той факт, що конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету не було проведено грубим порушенням чинного законодавства України, що призвело до порушення його права на участь у конкурсі на заміщення вакантних посад у Львівському державному університеті внутрішніх справ.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати дії посадових осіб Львівського державного університету внутрішніх справ щодо не проведення конкурсного відбору під час заміщення вакантних посад (прийняття на роботу, переведення на іншу посаду, продовження трудових стосунків) науково-педагогічних працівників у 2014 році та не виконання наказу ректора Львівського державного університету внутрішніх справ від 24 червня 2014 року № 206 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад» незаконними; визнати дії посадових осіб Львівського державного університету внутрішніх справ щодо не розгляду його заяви від 27 червня 2014 року про продовження терміну дії контракту на період до 31 серпня 2015 року незаконними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірним не проведення Львівським державним університетом внутрішніх справ конкурсу на заміщення вакантної посади доцента за рахунок посади професора (за рахунок коштів спеціального фонду) кафедри фізичної підготовки Львівського державного університету внутрішніх справ та невиконання наказу ректора Львівського державного університету внутрішніх справ від 24 червня 2014 року № 206 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказ ректора від 24 червня 2014 року про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад та підготовка конкурсу не виконувались та не проводились, конкурс на заміщення вакантних посад не оголошувався, а наказ Міністерства внутрішніх справ України від 14 квітня 2014 року № 331, яким було призупинено комплектацію вакантних посад, було видано раніше, ніж наказ про проведення конкурсу, та було доведено до підпорядкованих підрозділ Міністерства внутрішніх справ України. Відтак, наказ про проведення конкурсу не було скасовано чи відмінено, а тому він підлягав виконанню. Не оголошення конкурсу порушило право на працю позивача, гарантоване Конституцією України. Щодо не розгляду заяви позивача від 27 червня 2014 року про продовження терміну дії контракту на період до 31 серпня 2015 року, суд зазначив, що ця заява позивача була розглянута і результатом її розгляду стало прийняття ректором університету наказу від 29 серпня 2014 року № 566/ос про його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (за закінченням строку дії трудового договору). При цьому суд вважав, що строк позовної давності позивачем пропущено з поважних причин і підлягає поновленню.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що наказ ректора про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад виконаний не був, конкурс на заміщення вакантних посад не оголошувався, а лише після оголошення конкурсу у встановленому порядку особа, яка претендує на участь у конкурсі, має право подати відповідну заяву. Заява позивача від 27 червня 2014 року на ім?я ректора про продовження контракту до 31 серпня 2015 року не може бути розціненою як заява про участь в конкурсі, а дії позивача щодо подачі звіту про роботу, затвердження педагогічного навантаження свідчать лише про бажання взяти участь у конкурсі.

Не погодившись із рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2016 року, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ., який не брав участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року у прийнятті апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить висновку про зобов?язання вчинити певні дії, тому підстав вважати, що своїм рішенням суд першої інстанції вирішив питання про права та обов?язки ОСОБА_2 , як посадової особи Львівського державного університету внутрішніх справ, немає.

Крім того, із самого змісту апеляційної скарги убачається, що заявник намагається у такий спосіб ще раз переглянути в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, оскільки вказує на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги Львівського державного університету внутрішніх справ, займаючи однакову правову позицію з відповідачем, який має право оскаржити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

У жовтні 2016 року Львівський державний університет внутрішніх справ подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що поновлюючи позивачу строк звернення до суду, суд першої інстанції не навів поважних причин у зв`язку із чим позивач не міг звернутись з цим позовом у строки, передбачені статтею 233 КЗпП України. Вважав безпідставним посилання суду на те, що перебіг тримісячного строку починаються з моменту постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 до Львівського державного університету внутрішніх справпро поновлення на роботі, оскільки у цьому випадку мають місце різні підстави і предмет позовів, а тому вони не є взаємопов?язаними.

Крім того, рішення суду у справі № 466/8411/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Львівського державного університету внутрішніх справпро поновлення на роботі набрало законної сили 20 серпня 2015 року, а позивач звернувся з позовом до суду у січні 2016 року.

Також посилався на те, що судами не встановлено факт порушення особистих прав, які підлягають захисту у судовому порядку в обраний позивачем спосіб, оскільки позивачу не було відмовлено у прийнятті на роботу, жодної вимоги зобов`язального характеру позивач не пред?явив.

Крім того, судами не враховано, що університет входить до загальної структури Міністерства внутрішніх справ України (навчальні заклади та науково-дослідні установи), тобто є структурним підрозділом міністерства, а наказ Міністерства внутрішніх справ України від 14 квітня 2014 року № 331 «Про заходи щодо економного використання державних коштів», у зв?язку з яким конкурс на заміщення вакантних посад не проводився, застосовується до Львівського державного університету внутрішніх справв цілому.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . - просив ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що вимоги позивача стосуються невиконання посадовими особами університету наказу ректора від 24 червня 2014 року № 206 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад», контроль за виконанням якого, згідно з пунктом 7 цього наказу, було покладено саме на ОСОБА_2 , як посадову особу університету. ОСОБА_2 за неналежний контроль за виконанням вказаного наказу ректора університету, тобто за порушення трудової дисципліни, може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, оскільки завідувачем відділу юридичного забезпечення університету ініційовано 28 жовтня 2016 року проведення відповідної службової перевірки. При цьому послався на те, що суддя Бойко С. М. приймала участь у розгляді цієї справи за апеляційною скаргою Львівського державного університету внутрішніх справ, а тому, на його думку, мала б заявити самовідвід при розгляді його апеляційної скарги.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Зазначав, що посадові особи університету на власний розсуд вирішували кому з працівників продовжувати контракт, а кого звільніти у зв?язку із закінченням строку дії трудового договору. У зв?язку з цим невиконання наказу ректора та не проведення конкурсу позбавило його право участі в конкурсі на заміщення вакантних посад.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Львівського державного університету внутрішніх справ відкрито та витребувано цивільну справу № 466/223/16 із Шевченківського районного суду м. Львова.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . - відкрито.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 02 січня 2004 року по 31 серпня 2014 року працював у Львівському державному університеті внутрішніх справ на посаді доцента кафедри фізичної підготовки.

08 липня 2013 року між Львівським державним університетом внутрішніх справ та ОСОБА_1 було укладено контракт про роботу ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри фізичної підготовки.

Наказом ректора Львівського державного університету внутрішніх справ від 29 серпня 2014 року № 566/ос ОСОБА_1 звільнений із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну дії строкового договору.

24 червня 2014 року ректором Львівського державного університету внутрішніх справ було видано наказ № 206 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад» з метою заміщення вакантних посад науково-педагогічного складу, конкурс доручалось провести у термін до 31 серпня 2014 року.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 квітня 2014 року № 331 «Про заходи щодо економного використання державних коштів» було призупинено комплектацію вакантних посад структурних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга Львівського державного університету внутрішніх справпідлягає частковому задоволенню.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо судових рішень по суті спору.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно з положеннями частин дев?ятої, одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Порядок обрання за конкурсом осіб на вакантні посади науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації визначено Положенням про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затверджене наказом Міністерства освіти України від 24 грудня 2002 року № 744, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 15 липня 2003 року за N 600/7921.

У пункті 3 вказаного Положення закріплено, що посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством про працю, а також при введенні нової посади до штатного розпису вищого навчального закладу.

Відповідно до частини дванадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Відповідно до статей 57-59 ЦПК України 2004 року належними та допустимими доказами є ті, які містять інформацію щодо предмета доказування та ті, які одержанні без порушення порядку, встановленого процесуальним законом.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року такі докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням суду, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, відповідно до частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував, не перевірив доводів відповідача про те, що наказ ректора про проведення конкурсу не було виконано у зв?язку із наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 квітня 2014 року № 331, яким було призупинено комплектацію вакантних посад. При цьому, апеляційний суд не зазначив, які саме права позивача були порушені у зв?язку із не проведенням конкурсу, а матеріали справи таких доказів не містять.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судового рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у прийнятті апеляційної скарги

У частині першій статті 292 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги, апеляційний суд правильно виходив з того, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить висновку про зобов?язання вчинити певні дії, тому підстав вважати, що своїм рішенням суд першої інстанції вирішив питання про права та обов?язки ОСОБА_2 , як посадової особи Львівського державного університету внутрішніх справ, немає.

Доводи касаційної скарги про те, що виконання наказу ректора від 24 червня 2014 року № 206 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад», контроль за виконанням якого було покладено на ОСОБА_2 , як посадову особу університету, і тому його може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності є припущенням, а ухвалення судового рішення на припущеннях заборонено вимогами частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року.

Посилання касаційної скарги на те, що були підстави для самовідводу судді, безпідставні, оскільки підстав, передбачених пунктом 5 статті 36 ЦПК України встановлено не було.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович