Постанова

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 316/1774/16-ц

провадження № 61-21876св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Юрасов Андрій Володимирович,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

третя особа - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області,

представник третьої особи - Феськова Наталія Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області у складі судді Вільямовської Н. О. від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М. від 16 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , у якому просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 06 квітня 2010 року по 03 грудня 2013 року він перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, у період якого народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу сторони разом з дитиною проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка є особистою власністю ОСОБА_1 , проте з осені 2013 року ОСОБА_2 разом з сином змінили місце проживання.

Посилаючись на те, що реєстрація ОСОБА_3 порушує його житлові права, оскільки позивач змушений сплачувати комунальні послуги у більшому розмірі, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

РішеннямЕнергодарського міського суду Запорізької області від 06 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, застосувавши положення статті 405 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР, виходив з недоведеності, безпідставності позовних вимог та поважності причин непроживання ОСОБА_3 у спірному приміщенні.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

Короткий зміст заперечень касаційної скарги

У липні 2017 року та серпні 2017 року виконавчий комітет Енергодарської міської ради та ОСОБА_2 подали заперечення на касаційну скаргу, у яких просять касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 316/1774/16-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваними судовими рішення порушується право позивача як власника житлового приміщення. Судами не враховано, що у спірній квартирі ні позивач, ні відповідач ОСОБА_2 , які є батьками ОСОБА_3 , не проживають. Мотивувальна частина ухвали апеляційного суду не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, посилання суду на те, що позивач не бажає проживати зі своєю дитиною не підтверджено належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог заперечень на касаційну скаргу

Заперечення Енергодарської міської ради на касаційну скаргу мотивовано тим, що задоволення позовних вимог призведе до порушення житлових прав дитини. Також вказано, що рішення про місце проживання дитини, яким не є квартира відповідача, приймали сторони, а тому це спростовує доводи касаційної скарги з посиланням на частину другу статті 405 ЦК України

Заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені у відповідності до вимог чинного законодавства, судами враховано фактичні обставини справи та вірно застосовано як норми матеріального, так і норми процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

З 06 квітня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Син сторін ОСОБА_3 зареєстрований у вказаній квартирі з народження.

Під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали у квартирі АДРЕСА_1 в якості членів сім`ї власника.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 03 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу сторони визначили, що дитина буде проживати з матір`ю, тому ОСОБА_2 разом із сином переїхали проживати в орендовану квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною другою статті 176 СК України визначено, що права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Судами враховано, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, у зв`язку з чим після розірвання шлюбу між її батьками, ОСОБА_3 разом з матір`ю виїхав з квартири АДРЕСА_1 , що є поважною та об`єктивною причиною відсутності члена сім`ї власника житла.

З огляду на викладене, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановили характер спірних правовідносин, та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували, що зареєстрований у квартирі син позивача ОСОБА_3 , після розірвання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не проживав у спірній квартирі з поважних причин, що не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що ні позивач, ні відповідач, не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , не можуть бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі дитини ОСОБА_1 , оскільки право малолітнього ОСОБА_3 на користування житловим приміщенням передбачено статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» та 156 ЖК Української РСР.

Посилання позивача на невідповідність мотивувальної частини оскаржуваної ухвали фактичним обставинам справи не є підставою для її скасування судом касаційної інстанції, оскільки порядок вирішення вказаного питання регулюється статтями 269-271 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова
Судді:В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов