Номер провадження: 22-ц/813/1363/19
Номер справи місцевого суду: 522/8452/16-ц
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника Другого Приморського ВДВС м. Одеса Ковтун Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2017 року за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Ковтун Лариси Юріївни, зацікавлені особи Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2 , ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиції»,-

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Другого Приморського ВДВС ОМУЮ Ковтун Л.Ю., зацікавлені особи Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2 , ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиції».

Мотивуючи свої вимоги тим, що на примусовому виконанні Другого Приморського ВДВС ОМУЮ знаходився виконавчий лист №2/1522/7713/11, який виданий Приморським районним судом м. Одеси від 07.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 390 783,38 гривень.

Державним виконавцем накладено арешт та описане майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яке належить боржнику ОСОБА_1 на підставі договору дарування. Згідно звіту незалежної оцінки майна від 13.11.2012р. ринкова вартість вищезазначеної квартири складає 189 954 гривень.

29 грудня 2012 року вищевказане арештоване нерухоме майно було передане на реалізацію з прилюдних торгів, торгівельній організації ОФ ПП «СП «Юстиція», згідно з договором №10/557/12/А від 29 грудня 2012 року.

ОФ ПП «СП «Юстиція» 23 січня 2013 року, 04 березня 2013 року та 22 квітня 2013 року проводились прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 по договору №10/557/12/А від 29.12.2012р., які проводились за адресою АДРЕСА_2 , по об`єкту Лот№1, однак у зв`язку із відсутністю покупців вони не відбулись.

25 квітня 2013 року державним виконавцем було надіслано листа стягувачу про вирішення питання про залишення за собою нереалізованого майна боржника за виконавчим листом № 2/522/7713/11 у рахунок погашення боргу, за оцінкою якою вона була передана на реалізацію, а саме 189 954 гривень.

29 квітня 2013 року до Відділу надійшла відповідь стягувача ОСОБА_2 про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

15 травня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу стягувачу ОСОБА_2 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2/1522/7713/11.

Однак, скаржник ОСОБА_1 вважає, що у Одеської філії ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» були відсутні повноваження на проведення прилюдних торгів, в зв`язку з відсутністю підписання належним чином договору про надання послуг, у відповідності до п.п. 1.2, 3.1 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна та відсутності доказів, що ця організація була визначена на тендерній основі, а саме організацією прилюдних торгів з реалізації однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що передбачено п.5.12.3 Інструкції про проведення виконавчих дій. Крім того, скаржник зазначає, що вона не була повідомлена про результати оцінки арештованого майна та про проведення публічних торгів, а тому вона звернулась до суду із вказаною скаргою та просила задовольнити її вимоги в повному обсязі.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2017 року вимоги скарги задоволено.

В апеляційній скарзі Другий Приморський ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції скаржник ОСОБА_1 та зацікавлені особи ОСОБА_2 , представник ПП «СП «Юстиції» не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.

Судові повістки надсилались на усі наявні в матеріалах справи адреси проживання та місцезнаходження, однак поштова кореспонденція поверталась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За змістом ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі сторін до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Частинами 1 та 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 383, 384 ЦПК України, який був чинний на час проведення виконавчих дій, передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Аналогічні положення містяться у статтях 447, 448 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 04 листопада 2010 року №2677-VІ, що набрав законної сили 08 березня 2011 року, в редакції чинної на час проведення виконавчих дій, виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом. Іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішенням, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 6 вказаного Закону, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

У частинах 1 та 2 статті 11 вказаного Закону зазначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Порядок проведення прилюдних торгів з продажу нерухомого майна врегульований Законом України «Про виконавче провадження» та Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999р. №68/5, у редакції від 24 грудня 2012 року чинної на момент проведення торгів (далі Тимчасове положення).

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначав Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за №865/4158.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Нерухоме майно реалізується виключно на прилюдних торгах (аукціонах). Не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем, що проводиться в десятиденний строк з дня визнання прилюдних торгів чи аукціону такими, що не відбулися, або закінчення двомісячного строку реалізації майна на комісійних умовах. Майно може бути уцінене не більш як на 30 відсотків. У разі не реалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уцінюється в такому самому порядку, але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна.

Згідно пункту 3.1. Тимчасового положення орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.

Відповідно до пункту 5.12.3. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1099р. №74/5 продаж нерухомого майна здійснюється шляхом проведення торгів спеціалізованими організаціями, які мають право здійснювати операції з нерухомістю в порядку, передбаченому законодавством України і визначеними на тендерній (конкурсній) основі.

При цьому, спеціалізована організація це господарська організація будь-якої форми власності, яка здійснює діяльність з продажу майна шляхом проведення прилюдних торгів/аукціонів і (або) операції з нерухомістю, має господарську компетенцію з реалізації арештованого майна, мережу філій у більшості областей України, ліцензії, які надають право на реалізацію більшості майна, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у порядку, визначеному законом.

Згідно вимог частин 3 статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний повідомити про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам.

Відповідно до пункту 3.5. Тимчасового положення в редакції, чинній на момент проведення торгів по реалізації однокімнатної квартири АДРЕСА_1 спеціалізована організація, яка проводить публічні торги, не пізніше як за 15 днів до дня проведення публічних торгів публікує в порядку, визначеному Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 20.05.2003р. №43/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 21.05.2003р. за №388/7709 (зі змінами), на відповідному веб-сайті інформацію про нерухоме майно, що реалізується. Оголошення про проведення прилюдних торгів має бути розміщене не пізніше семи днів з моменту укладення договору про реалізацію майна, а у випадку проведення повторних торгів - не пізніше семи днів з моменту переоцінки майна.

У пункті 3.11 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 27.10.1999р. №68/5, зазначено, що спеціалізована організація протягом трьох робочих днів з дня публікації інформаційного повідомлення про проведення прилюдних торгів письмово повідомляє державного виконавця, стягувача та боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №32983742 по примусовому виконанню виконавчого листа №2/1522/7713/11, виданого 07.06.2012р. Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 390783,38 гривень.

З метою виконання виконавчого документа державним виконавцем накладено арешт та описане майно, а саме: однокімнатна квартири АДРЕСА_1 , яке належить боржнику ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Другою одеською державною нотаріальною конторою 15.01.2010р., за реєстровим номером №1-38, зареєстрованим Одеським бюро технічної інвентаризації від 11.02.2010р.. Згідно звіту незалежної оцінки майна від 13.11.2012р. ринкова вартість вищезазначеної квартири складає 189 954, 00 гривень.

25 липня 2012 року державним виконавцем був складений акт опису й арешту майна.

27 серпня 2012 року старшим державним виконавцем Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції Ковтун Л.Ю. було винесено постанову про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні для визначення вартості майна боржника, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яким встановлена ринкова вартість цього майна у сумі 189 954 гривень.

29 грудня 2012 року вказане арештоване майно було передане на реалізацію з прилюдних торгів торгівельній організації Одеської філії Приватне підприємство «Спеціалізоване підприємство Юстиція» (далі - ОФ ПП «СП «Юстиція») за договором №10/557/12/А від 29.12.2012р., укладеним з Другим Приморським ВДВС Одеського міського управління юстиції.

25 січня 2013 року до Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції надійшов лист ОФ ПП «СП «Юстиція» від 23.01.2013р., про те, що прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , по договору №10/557/12/А від 29.12.2012р., які проводились за адресою АДРЕСА_2 , по об`єкту Лот №1, не відбулись у зв`язку із відсутністю покупців.

30 січня 2012 року державним виконавцем, на підставі вищезазначеного та керуючись статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 5 Положення про реалізацію арештованого майна, була проведена переоцінка зазначеного майна, вартість якого на повторних прилюдних торгах становила 99% від стартової ціни майна, а саме 188054,46 гривень.

13 березня 2013 року до Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції надійшов лист ОФ ПП «СП «Юстиція» від 04.03.2013р., відповідно до якого прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , по договору №10/557/12/А від 29.12.2012р., по об`єкту Лот №1, не відбулись у зв`язку із відсутністю покупців.

21 березня 2013 року, державним виконавцем, на підставі зазначеного та керуючись статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 5 Положення про реалізацію арештованого майна, була проведена переоцінка вищезазначеного майна, вартість якого на повторних прилюдних торгах становила 98% від стартової ціни майна, а саме 186173, 92 гривень.

23 квітня 2013 року до Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ надійшов акт ОФ ПП «СП «Юстиція» від 22.04.2013р., відповідно до якого прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , по договору №10/557/12/А від 29.12.2012р. , по об`єкту Лот №1, не відбулись у зв`язку із відсутністю бажаючих придбати це майно. Лот №1 знято з прилюдних торгів.

25 квітня 2013 року державним виконавцем було надіслано листа стягувачу Полонець А ОСОБА_3 про вирішення питання про залишення за собою нереалізованого майна боржника за виконавчим листом №2/522/7713/11, який видав Приморський районний суд м. Одеси від 07.06.2012р., у рахунок погашення боргу, за оцінкою якою вона була передана на реалізацію, а саме, 189 954, 00 гривень.

29 квітня 2013 року до Відділу надійшла відповідь стягувача ОСОБА_2 про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника, а саме, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

15 травня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про передачу стягувачу ОСОБА_2 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2/1522/7713/11, виданим 07.06.2012р. Приморським районним судом м. Одеси.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що у Одеської філії ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція», яка проводила прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, були відсутні повноваження на проведення прилюдних торгів у зв`язку з відсутністю підписання належним чином договору про надання послуг та відсутності доказів, що ця організація була визначена на тендерній основі, а саме організацією прилюдних торгів з реалізації однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Боржник ОСОБА_1 не одержала повідомлення про результати оцінки арештованого майна, про дату, час, місце проведення прилюдних торгів та про стартову ціну, за якою майно пропонується до продажу щодо публічних торгів, запланованих на 23.01.2013р. та 04.03.2013р., що є грубим порушенням процедури публічних торгів.

З цих підстав суд визнав неправомірними та скасував постанову старшого державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського управління юстиції Ковтун Л.Ю. від 15.05.2013р. про передачу стягувачу ОСОБА_2 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2/1522/7713/11 виданого 07.06.2012р. Приморським районним судом м. Одеси, та акт старшого державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського управління юстиції Ковтун Л.Ю. про передачу арештованого нерухомого майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу від 15 травня 2013 року.

Поновлюючи строк на оскарження дій державного виконавця, суд виходив з того, що про існування оскаржуваних рішень ОСОБА_1 дізналася лише 15 червня 2016 року.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

У пунктах 1 та 3 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону про виконавче провадження, під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону про виконавче провадження тощо.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).

Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства обов`язковість рішень суду.

Згідно положень статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 4, 5 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як зазначено у статті 385 ЦПК України, чинного на час проведення виконавчих дій, скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У пункті 16 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до статті 385 ЦПК скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Також суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

При цьому Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку; вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

16 травня 2016 року боржник ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою, у якій просила визнати протиправними та скасувати постанову старшого державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського управління юстиції Ковтун Л.Ю. від 15.05.2013р. про передачу стягувачу ОСОБА_2 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2/1522/7713/11, виданим 07.06.2012р. Приморським районним судом м. Одеси, та акт старшого державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського управління юстиції Ковтун Л.Ю. про передачу арештованого нерухомого майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу від 15.05.2013р. (т. 1, а. с. 2-9).

Визнаючи причини пропуску на оскарження дій державного виконавця поважними, суд першої інстанції прийняв до уваги пояснення боржника про те, що про існування оскаржуваних рішень ОСОБА_1 дізналася лише 15 червня 2016 року.

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку, у свої скарзі ОСОБА_1 заявила, що вона як боржник у виконавчому провадженні дізналась про існування оскаржуваних рішень державного виконавця 15 травня 2016 року, оскільки старший державний виконавець Ковтун Л.Ю. не надала їй ці рішення, та її (боржника) представники, які діяли за довіреністю не повідомили її про існування оскаржуваних рішень (т. 1, а. с. 7, 7 зв.).

У томі 1 на аркуші 96 справи є копія довіреності, з якої вбачається, що ще 13 квітня 2015 року ОСОБА_4 уповноважили двох представників представляти її інтереси в органах суду та виконавчої служби, що свідчить про те, що вже на 13 квітня 2015 року боржнику було відомо про наслідки виконання судового рішення.

Заперечуючи проти скарги, Приморський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління в Одеській області стверджував, що боржник ОСОБА_1 повідомлялась про усі виконавчі дії та дії торгівельної організації за зареєстрованим у встановленому порядку місцю проживання - АДРЕСА_3 , але ухилялась від отримання цих повідомлень.

В порушення статей 10, 60 ЦПК України боржник ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів у підтвердженні того, що вона лише 15 травня 2016 року дізналась про продаж її квартири з публічних торгів.

З копії виконавчого провадження В-12-793/188 по примусовому виконанню виконавчого листа №2/1522//7713/11, наданого Приморським районним судом м. Одеси 07 червня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди у розмірі 390 783,38 грн., яке було надано суду апеляційної інстанції, вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнута майнова шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної події, у розмірі 390 783,38 грн., яке набрало законної сили та було звернуто до примусового виконання 11 червня 2012 року (т. 2, а. с. 1-55).

Боржник ОСОБА_1 була обізнана про наявність судового рішення, яким з неї було стягнуто шкоду в розмірі 390 783,38 грн. та про те, що державним виконавцем було відкрито виконавче провадження В-12-793/188 по примусовому виконанню виконавчого листа №2/1522//7713/11, про що свідчать те, що вона погодилась та не оскаржила постанову про відкриття виконавчого провадження.

Зареєстрованим в установленому законом порядку місцем проживання боржника ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 13 зв.), за вказаною адресою боржник повідомлялась у встановленому законом порядку державним виконавцем про виконання судового рішення в добровільному порядку та подальший рух виконавчого провадження, але за цією адресою вона не проживала, про що свідчить копія акта державного виконавця від 25 квітня 2012 року (т. 2, а. с. 20) й не повідомляла державного виконавця про зміну адреси місця проживання.

На учасників судового процесу, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав та виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання наданими правами.

Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу суперечить вимогам статей 6 та 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої України, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 та статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Матеріалами справи з достовірністю підтверджується те, що боржнику ОСОБА_1 об`єктивно було відомо про наявність виконавчого провадження й вона не проявила належної зацікавленості в участі у цьому виконавчому провадженні і протягом трьох років не зверталась за інформацією до виконавчої служби про стан виконавчого провадження.

Лише після спливу трьох років боржник ОСОБА_1 оскаржила дії державного виконавця, але до теперішнього часу вона не виконала рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012 року, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнута майнова шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної події, у розмірі 390 783,38 грн., що набрало законної сили та було звернуто до примусового виконання 11 червня 2012 року, ні добровільно, ні примусове, посилаючись на суте формальні обставини, що свідчить про те, що боржник не виконує свої зобов`язання сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Отже, в порушення положень статей 12, 81 ЦПК України суд першої інстанції усунувся від встановлення обставин, пов`язаних з розглядом скарги, не перевірив належним чином причини пропуску боржником строку для оскарження дій державного виконавця та доводи представника ДВС про те, що державний виконавець вжив усіх необхідних заходів щодо примусового виконання рішення суду, діяв на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

За таких підстав, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, передчасно задовольнив скаргу, що перешкоджає подальшому виконанню судового рішення, та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 368 - 371, 374, 376, 379, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області задовольнити частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2017 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено: 08 липня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко