Номер провадження: 22-ц/813/1156/19
Номер справи місцевого суду: 496/6067/15-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2015 рокупозивачка ОСОБА_3 звернулася до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , який згодом було уточнено 22.05.2017 року, та просила суд визнати за нею право власності та виділити в натурі 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва за цією ж адресою, а також зобов`язати відповідача не перешкоджати їй у користуванні 1/2 частиною вказаної земельної ділянки та об`єкта незавершеного будівництва. Позивач свої вимоги мотивувала тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина. За час сумісного проживання у шлюбі вони придбали земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу. На вказаній земельній ділянці вони розпочали будівництво житлового будинку, готовність якого складає 100%. Але будинок не зданий в експлуатацію, а тому право власності в установленому законом порядку не зареєстровано. Відповідач перешкоджає їй у користуванні вказаним житловим будинком, не пускає її в будинок. Крім того, відповідач навмисно не вводить будинок в експлуатацію аби уникнути його поділу (т. 1 а.с. 2-5, 237-240, т. 2 а.с. 1-4).

26 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яка була остаточно уточнена 03.03.2016 року, та просив спірну земельну ділянку, визнати його особистою приватною власністю, оскільки, на думку відповідача, зазначена земельна ділянка та будівельні матеріали, які були використані для будівництва житлового будинку, були придбані його матір`ю - ОСОБА_6 , на підтвердження чого у неї зберігаються вказані документи (т. 1, а.с. 56-61).

01 серпня 2017 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області позовну заяву ОСОБА_3 було вирішено задоволено частково. А саме визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,100 га, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Позовну заяву ОСОБА_3 в частині виділу в натурі 1/2 частини земельної ділянки та зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати у користуванні Ѕ частиною незавершеного будівництва та земельної ділянки було вирішено залишити без задоволення. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю земельної ділянки площею 0,100 га, яка розташована по АДРЕСА_1 було вирішено залишити без задоволення (т. 2, а.с. 33-35).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 07 грудня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з апеляційною скаргою. Так, апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а саме судом не встановлено що земельну ділянку було придбано за кошти матері відповідача. Судом першої інстанції не правильно застосовано ст. 60 СК України, так як для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й факт, що джерелом його набуття є спільні кошти чи спільна праця подружжя. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким зменшити розмір часток на земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва (т. 2, а.с. 37-41).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Драгомерецького М.М. від 27.03.2018 року було відкрито апеляційне провадження в справі (т. 2, а.с. 55-56). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12.05.2018 року справа була призначена до розгляду (т. 2, а.с. 66).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники провадження до судового засідання не з`явилися. Про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка придбана сторонами за час шлюбу, за спільні кошти, а тому наявні підстави для визнання за позивачкою за первісним позовом ОСОБА_3 права власності на 1/2 її частину; незавершений будівництвом житловий будинок був збудований за час перебування у шлюбі, будівельні матеріали були придбані також сторонами, на підтвердження чого наявні квитанції; готовність вказаного житлового будинку складає 100 %. Тому суд вирішив задовольнити зустрічний позов у відповідній частині. Натомість, як зазначив суд першої інстанції, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не довів, що земельна ділянка була придбана за кошти його матері, а тому підстав для задоволення зустрічного позову і визнання спірної земельної ділянки об`єктом його особистої приватної власності суд не знайшов. Первісну позовну заяву в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні 1/2 частиною земельної ділянки та об`єкта незавершеного будівництва суд залишив без задоволення, оскільки позивачкою за первісним позовом не доведено, що відповідач чинить будь-які перешкоди, жодного підтвердження вказаної обставини в матеріалах справи немає.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 6).

18 серпня 2005 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_1 купив земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Шустовою Н.С. (т. 1, а.с. 41).

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 11.11.2011 року ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 (т. 1, а.с. 7-8).

На вказаній земельній ділянці був збудований житловий будинок, що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи та, власне, підтверджується матеріалами цивільної справи.

В процесі розгляду справи ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 27.07.2016 року була призначено судова будівельна-технічна експертиза в справі (т. 1, а.с. 140-141). Так, відповідно до висновку про готовність до експлуатації, технічної можливості і умов поділу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 : результати обстеження, з урахуванням аналізу основних параметрів і характеристик вказаного об`єкту будівництва, а також його загального технічного стану свідчать про те, що ступінь готовності основних будівельних конструкцій і елементів, які складають 100% , дає підставу характеризувати його як об`єкт завершеного будівництва (а.с. 148-187).

Окрім того, в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача надав до суду копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданий 24.04.2019 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 2 ст. 272 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 23 суд при вирішенні спору між подружжям про майно має встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статі 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, з вище наведеного вбачається, що за концепцією цивільного та сімейного законодавства діє презумпція відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим вказана презумпція може бути спростована в кожному конкретному випадку за наявності відповідної доказової бази.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За обставинами даної справи відповідач, який одночасно є позивачем за зустрічним позовом, не надав суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача в справі та підтверджували б інше джерело грошових коштів, за які було побудовано спірний будинок. Натомість позиція відповідача ОСОБА_1 зводиться лише до критики позиції іншої сторони. Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Вказану позицію також підтримав Верховний Суд в постанові від 09.01.2019 року в справі № 2-88/11. Отже, з наведеного слідує, що за наявності відповідної доказової бази об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому відповідні доводи апелянта також відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, враховуючи вище наведене, обставини справи та докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, висновок експерта за результатами проведеного дослідження, положення діючого цивільного законодавства, позиції Верховного Суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

12.06.2019 року м. Одеса