Провадження № 22-ц/811/1433/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 лютого 2018 рокув складі судді Глинської Д.Б. в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

встановила:

В грудні 2017 року позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, просив стягнути з відповідача 20145,48 грн. безпідставно набутих грошових коштів та судові витрати.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до наказу від 14 грудня 2016 року №2833-к ОСОБА_3 звільнено з роботи у філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» за п.6 ст.36 КЗпП України, одночасно їй виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 13 календарних днів та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. Сума виплаченої вихідної допомоги становить 13838 грн. 53 коп., сума компенсації за невикористану відпустку 6306 грн. 95 коп.

В подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року у справі №466/10897/16-ц визнано недійсним наказ від 14 грудня 2016 року №2833-к «Про звільнення ОСОБА_3.» та поновлено ОСОБА_3 на роботі.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року в частині визнання недійсним наказу від 14 грудня 2016 року №2833-к «Про звільнення ОСОБА_3.» залишено без змін.

Рішення судів від 16 травня 2017 року та від 23 жовтня 2017 року Банк виконав, що стверджується наказами про поновлення ОСОБА_3 на роботі, однак сума вихідної допомоги в розмірі 13 838 грн. 53 коп. та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 6306 грн. 95 коп., які ОСОБА_3 одержала на підставі скасованого наказу від 14 грудня 2016 року № 2833-к, Банку не повернуті.

Покликається на те, що оскільки наказ про звільнення ОСОБА_3 скасовано, правова підстава набуття нею вихідної допомоги і грошової компенсації за невикористані дні відпустки відсутня. Звертає увагу, що ОСОБА_3 набула вихідну допомогу в розмірі 13838 грн. 53 коп. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6306 грн. 95 коп. достеменно знаючи, що підставу одержання таких виплат вона буде оскаржувати в судовому порядку, оскільки 14 грудня 2016 року ОСОБА_3 зазначила в графі про ознайомлення з наказом від 14.12.2016р. №2833-к «незгідна, порушення законодавства».

Тобто, починаючи з 14 грудня 2016 року ОСОБА_3 заперечувала проти наказу від 14.12.2016р. №2833-к та вимагала його скасування в судовому порядку, однак кошти, набуті на його підставі, не повернула, що, на думку позивача, свідчить про недобросовісність з боку набувача.

Вважає, шо у ОСОБА_3 відсутні підстави стверджувати, що спірні суми безпідставно набутого майна не підлягають поверненню відповідно до ст. 1215 ЦК України. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 06 лютого 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» безпідставно набуті вихідну допомогу в розмірі 13 838,53 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6 306,95 грн., а всього 20 145,48 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1600 грн.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_5, вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповно з'ясованих обставин справи, що мають істотне значення, висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що недоведеним є факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 20145,48 грн. від позивача в якості вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку. Документів із підписами про отримання коштів або платіжні доручення про перерахування вказаної суми, суду не надано.

На думку апелянта, подана довідка з цього приводу суперечить вимогам закону, зокрема в частині достовірності та допустимості.

Не погоджується з висновком суду щодо недобросовісності з боку ОСОБА_3, оскільки остання при звільненні відразу вказувала на незаконність звільнення, свою незгоду з цим та оскарження в судовому порядку.

Покликаючись на положення статтей 388, 390 ЦК України, які регулюють поняття добросовісності, враховуючи ст. 116 КЗпП України за якою в день звільнення працівника йому виплачуються всі належні суми, зазначає, що недобросовісність відповідача ОСОБА_3 виключається, навіть за умови заперечення законності свого звільнення.

Крім цього, позивач не має права вимагати повернення виплачених коштів за невикористану відпустку, оскільки згідно закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за невикористані ним дні щорічної відпустки.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наказ № 2833-к від 14.12.2016 року «Про звільнення ОСОБА_3.» скасований, відтак відпали підстави для виплати вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, тому відповідно до ст.1212 ЦК України отримані суми цим працівником підлягають поверненню роботодавцю.

При цього, суд врахував, що статтею 1215 ЦК України передбачено, яке безпідставно набуте майно не підлягає поверненню.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції виходячи із такого.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 13 лютого 2003 року працювала у філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» та з 01 лютого 2008 року займала посаду заступника начальника відділу по роботі із проблемними активами філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Наказом № 2833-к від 14 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_3 з 14 грудня 2016 року звільнена з посади заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» у зв'язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні відповідачу виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 13838,53 грн. та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 13 календарних днів у розмірі 6306,95 грн., що підтверджується довідкою № 136, яка видана 23 листопада 2017 року Львівським обласним управлінням ПАТ «Державний ощадний банк України».

Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги у відповідній частині.

Не погоджуючись із наказом про звільнення № 2833-к від 14 грудня 2016 року, 28 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», третьої особи - начальника філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» ОСОБА_6 про визнання незаконним звільнення з роботи, визнання недійсним наказу про звільнення та запису у трудовій книжці про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати на час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено (а.с. 12-14).

Визнано недійсним наказ № 2833-к від 14 грудня 2016 року начальника філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» ОСОБА_6 «Про звільнення ОСОБА_3.» у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення філії-Львівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» з 14 грудня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року в частині поновлення на роботі скасовано, ухвалено нове рішення в цій частині, яким поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника відділу по роботі із проблемними активами філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з грудня 2016 року. Рішення в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат змінено. В решті рішення залишено без змін (а.с. 16-19).

На виконання рішення судів від 16 травня 2017 року та від 23 жовтня 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» 16 травня 2017 року видав наказ № 697-к, згідно з яким відповідача поновлено на роботі та зобов'язано відділ організації бухгалтерського обліку та звітності провести виплату заробітної плати згідно з рішенням суду (а.с. 15).

Зазначені обставини в силу ст. 82 ЦПК України не доказуються.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Звертаючись із позовними вимогами, позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» свої доводи щодо вимог до ОСОБА_3 зводить до того, що наказ від 14 грудня 2016 року № 2833-к «Про звільнення ОСОБА_3.», на підставі якого відповідач отримала відповідні кошти, скасований, тому у відповідача відпала правова підстава набуття грошових коштів, покликається на положення статті 1212 ЦК України.

Разом з тим, стаття 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов"язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов"язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи зі змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов"язання повернути майно потерпілому.

Враховуючи те, що відносини, які склалися між сторонами не є договірними, до цих правовідносин можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, кошти можуть бути стягнуті, як безпідставно набуті.

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Статтею 1213 ЦК України встановлено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

В свою чергу, статтею 1215 ЦК України передбачено, яке безпідставно набуте майно, не підлягає поверненню, а саме: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; та інше майно, якщо це встановлено законом.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 ЗУ «Про оплату праці».

Зокрема, основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Колегія суддів констатує, що ні рахункової помилки позивача, ні недобросовісності зі сторони відповідача при набутті нею вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку з матеріалів справи не вбачається.

При цьому, висновки суду про недобросовісність відповідача в момент отримання відповідних коштів від позивача, є безпідставними, оскільки дії вчинені позивачем, як роботодавцем по виплаті відповідних коштів є обов'язком останнього в силу статтей 47, 116 КЗпП України, відтак ґрунтувались на законі, а незгода відповідача з наказом про звільнення є правом та ставленням особи до відповідних дій роботодавця, які можуть бути оскаржені в судовому порядку та не можуть бути пов»язані із добросовісністю працівника в контексті права на отримання відповідних виплат при звільненні.

Таким чином, враховуючи відсутність рахункової помилки позивача, недобросовісності зі сторони відповідача при набутті відповідних коштів та те, що вихідна допомога і компенсація за невикористану відпустку фактично входить в структуру заробітної плати, висновок суду про задоволення позовних вимог є безпідставним.

Зазначені обставини дають підстави для висновку про те, що апеляційна скарга є підставною, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення та ухвалення по суті спору нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 лютого 2018 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_3 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 березня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк