Дата документу 29.10.2019 Справа № 554/5948/19
Провадження № 2/554/2135/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за учатю секретаря судового засідання Кучеренко В.В.,

адвоката позивача Мушука В.В.,

адвоката відповідача Юхно С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме прохала поділити двокімнатну квартиру загальною площею 4,8 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову позивачем ОСОБА_1 зазначено, що вони з відповідачем ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який між ними було розірвано за рішенням суду. Під час шлюбу з відповідачем за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_2 . Зважаючи на те, що шлюб з відповідачем розірвано, квартира придбана за спільні кошти, у добровільному порядку вирішити спір про поділ майна не вдається, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23.07.2019 року відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи.

15.08.2019 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній заперечував частково проти позовних вимог, вказував, що частина грошових коштів, на які була придбана спірна квартира, а саме у розмірі 175980 грн. належали йому особисто (перебували на його депозитному рахунку, які у подальшому були ним зняті та зберігались у матері), а тому лише залишок коштів у розмірі 124020,00 грн. від загальної вартості вказаної квартири (300000,00 грн.) є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, відповідачем зазначено, що тільки 1/2 частина вказаної квартири є спільною сумісною власністю подружжя, яка і підлягає поділу між сторонами у справі.

05.09.2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що депозитні рахунки, на які вказував відповідач, були закриті за два з половиною роки до придбання ними спірної квартир у шлюбі, а тому відповідач або його матір могли розпорядитися ними до придбання спірної квартири. Вказувала, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири вона не підписувала та нотаріусом не була посвідчена жодна заява про визнання нею грошових коштів у визначеному відповідачем розмірі його особистою власністю та під час укладення договору відповідач не заявляв про таке. Також, позивачем зазначено, що відзив на позов, в силу вимог ст. 178 ЦПК України, не є зустрічним позовом, а тому зустрічних позовних вимог не може містити. Таким чином, вимоги відповідача про визнання за ним права власності на частину спірної квартири, заявлені у відзиві, не можуть бути розглянуті судом як зустрічні позовні вимоги.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.09.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 23.10.2019 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

Адвокат відповідача, ОСОБА_3 , у судовому засіданні прохав суд визнати 1/2 частину квартири особистою власністю відповідача ОСОБА_2 ; в рахунок поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/4 частину спірної квартири, а за відповідачем визнати право власності на 1/4 частину квартири.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони по справі з 28.02.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.07.2018 року № 554/4913/18, що набрало законної сили 15.08.2018 року.

Встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі відповідно до договору купівлі-проваджу від 02.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Оканенко Т.Є., покупцем ОСОБА_2 придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Під час укладення вказаної угоди, нотаріусом посвідчено заяву ОСОБА_1 про надання згоди чоловіку - ОСОБА_2 на купівлю та укладення договору купівлі-проваджу від 02.06.2016 року квартири за адресою АДРЕСА_1 . У заяві зазначено, що вказане майно купується за спільні кошти та буде об`єктом спільної сумісної власності.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171033303 від 20.06.2019 р., вбачається, що вказана квартира на підставі зазначеного договору купівлі-проваджу зареєстрована за ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пункт 3 частини 1 статті 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Верховний Суд у постановах від 18.06.2019 року по справі № 711/5108/17 та від 24.05.2017 року по справі № 6-843цс17 зробив правовий висновок про те, що тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, що розглядається, відповідачем ОСОБА_2 заявлено, що 1/2 частина спірної квартири придбана на його особисті кошти.

На підтвердження вказаного факту відповідачем ОСОБА_2 надано до суду довідку АТ «КБ «ПриватБанк» від 05.08.2019 року, згідно з якої вбачається, що на ім`я відповідача у вказаній банківській установі було відкрито депозитні рахунки: на суму 7 000 доларів США (дата закриття рахунку - 05.12.2013 року) та на суму 6 000 доларів США (дата закриття рахунку - 26.02.2014 року).

Зважаючи на те, що шлюб між сторонами у справі було укладено 28.02.2014 року, тому вказані грошові кошти на депозитних рахунках, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, були особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача у справі, пояснила суду, що її син, ОСОБА_2 , у 2013 2014 роках працював за кордоном, а зароблені кошти зберігав у банку. У грудні 2013 року він приніс додому 1 000 доларів США та сказав, щоб ці кошти зберігались вдома. Потім у лютому 2014 року син приніс ще 6 000 доларів США і також сказав щоб ці кошти зберігались вдома. У кінці травня 2016 року син забрав свої 7 000 доларів США, а на початку червня 2016 року придбав квартиру для поліпшення своїх житлових умов.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона була присутня коли її брат, ОСОБА_2 , у грудні 2013 року приніс додому та віддав їх матері, ОСОБА_4 , 1000 доларів США та сказав щоб ці кошти зберігались удома, а потім у лютому приніс ще 6000 доларів США і також сказав щоб ці кошти зберігались удома. У кінці травня 2016 року брат, ОСОБА_2 , забрав свої грошові кошти та у червні 2016 року придбав квартиру для поліпшення своїх житлових умов.

Стороною відповідача зазначалось, що причиною зняття відповідачем особистих коштів та припинення їх зберігання за банківськими депозитними угодами, стала банківська криза 2014 року.

На думку суду, юридичний факт місця зберігання відповідачем власних грошових коштів не впливає на правовий режим таких грошових коштів, тобто не спростовує права особистої приватної власності відповідача на них.

Таким чином, матеріалами справи та показами допитаних у судовому засіданні свідків, підтверджується той факт, що у відповідача ОСОБА_2 до укладення шлюбу із позивачем, ОСОБА_1 , були власні грошові кошти у сумі 7 000 доларів США, на які ним було придбано спірну квартиру.

Позивач, на рахунок заперечень, зазначала про те, що відповідач або його матір могли витратити вказані кошті до часу придбання спірної квартири. Однак в рахунок своїх заперечень не надано жодного доказу.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи знайшов свого підтвердження той факт, що на придбання спірної квартири відповідачем ОСОБА_2 були витрачені його особисті кошти у сумі 7 000 доларів США, що в еквіваленті курсу долара (25,14) до гривні НБУ, становить 175 980 грн.

Як вбачається із змісту договору купівлі-продажу від 02.06.2016 року спірна квартира придбана за 300 000 грн.

У відсотковому відношенні, особисті кошти відповідача ОСОБА_2 у сумі 175 980 грн. від загальної вартості спірної квартири, становлять - 58,66% від вартості квартири, а спільні сумісні кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у сумі 124 020 грн. - 41,34% від загальної вартості квартири.

Враховуючи положення п. 3 ч. 1 ст. 57, ст. 60 СК України, правовий висновок Верховного Суду, який зроблено у справах № 711/5108/17 та № 6-843цс17, беручи до уваги те, що по справі встановлено, що спірна квартира придбана частково за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 з метою поліпшення ним своїх житлових умов, а частково - за спільні сумісні кошти подружжя, тому 1/2 частина квартири є особистою частковою власністю відповідача ОСОБА_2 , а інша 1/2 частина спірної квартири - є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між подружжям.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки за вищенаведеними висновками суду, в рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем ОСОБА_1 підлягає визнанню право власності на 1/4 частину спірної квартири, а у власності відповідача ОСОБА_2 підлягає залишенню 3/4 частини цієї квартири.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам.

А тому, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути половину від суми сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1 048,75 грн.

Керуючись ст. ст. 57, 60 СК України, постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 1-5, 10-13, 76-83, 95, 258-259, 263-265, 268, 273, 268, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 048 грн. 75 коп.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка с. Лісовщина Коростенського району Житомирської області, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Полтави, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Полтавської області як суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29.10.2019 року.

Суддя М.О. Материнко