Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 335/4192/16-ц

провадження № 61-13007св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2017 року у складі судді Геєць Ю. В. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Кухаря С. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Носенко ЛіліяВіталіївна, Левченков Сергій Валерійович,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Носенко Л. В., Левченко С. В., про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2014 року між позивачем та ОСОБА_5 (її сином) було укладений договір дарування 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір дарування є недійсним, оскільки під час його укладання та підписання вона вважала, що укладає договір довічного утримання, до укладення якого між позивачем та відповідачем було обумовлено, що останній буде доглядати, готувати їжу, купувати ліки позивачеві та усіляко сприятиме її одужанню. Проте, після укладення вказаного договору дарування позивач зрозуміла, що припустилась помилки, яка має істотне значення, а саме помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

У зв'язку з викладеним просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 13 червня 2014 року між нею та відповідачем.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

08 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову.

Судові рішення мотивовані тим, що оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивача, а її похилий вік, інвалідність (яка була встановлена лише 10 листопада 2016 року), подальше проживання у відчуженій квартирі не можуть вважатися помилкою в розумінні статтей 203, 229, 717 ЦК України. Позивач не довела, що на момент укладення спірного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, вона чітко усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки. ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір насправді укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним за статтею 229 ЦК України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення без з'ясування всіх обставин справи, з суто формальним та поверхневим підходом, що призвело до позбавлення літньої особи останнього притулку. Вказує, що судами було проігноровано правовий висновок Верховного Суду України, викладений 27 травня 2016 року у постанові № 6-372цс16. Суди залишили поза увагою доводи позивача про її похилий вік, стан здоров'я, розмір пенсії, факт відсутності іншої нерухомості, факт подальшого проживання у квартирі, яка була предметом договору дарування та факт оплати комунальних послуг за проживання в ній. Також наголошує на тому, що фактичної передачі нерухомого майна після підписання договору дарування не відбулося, оскільки позивач не мала на меті подарувати чи віддати навіть близькій людині своє єдине нерухоме майно, вона лише хотіла отримати допомогу від близької людини в обмін на це житло та бути впевненою, що зможе спокійно дожити свого віку. Допомога, на яку позивач розраховувала після укладення оспорюваного правочину, скінчилася в ту мить, коли був підписаний цей договір, а обіцянки відповідача доглядати за нею не були виконані. Вказує, що неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, які могли вплинути на її волевиявлення під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суди повинні визнавати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров'я, потреба у зв'язку з цим у сторонній допомозі, наявності у позивача спірного житла як єдиного, відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна та продовження дарувальника проживати в цій квартирі після укладення оспорюваного правочину.

АГРУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшли заперечення

ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких вказано, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи та дали правильну оцінку доказам, наданим сторонами у справі на підтвердження свої вимог та заперечень. Доводи касаційної скарги не відповідають дійсним обставинам справи, встановленим під час розгляду справи, тому вона не підлягає задоволенню. Також вказує, що його мати, укладаючи оспорюваний договір дарування, розуміла дійсну правову природу вчинюваного нею правочину, її стан здоров'я був задовільним, у

віці 92 роки вона не потребувала сторонньої допомоги, що знайшло своє підтвердження під час судового розгляду. Також зазначає, що вказаний спір між сторонами виник через бажання його сестри заволодіти всією квартирою.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що 13 червня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Носенко Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 115, згідно якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність свого сина, а ОСОБА_5 прийняв від своєї матері у власність як дарунок 1/2 частину квартири, яка розташова за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 47,95 кв. м, житловою площею 31,2 кв. м, що складається з 2 житлових кімнат (а. с. 74-75, 76).

З показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, допитаних у суді першої інстанції, встановлено, що позивач була ініціатором укладання оспорюваного договору дарування, при посвідченні оспорюваного договору, в присутності нотаріуса висловлювала бажання подарувати частку квартири своєму сину ОСОБА_5 До посвідчення оспорюваного договору дарування позивач зверталась до компетентних органів для відновлення правовстановлюючих документів на квартиру, які забрав її онук ЛевченковС. В., оскільки вона бажала подарувати свою частку квартири своєму синові ОСОБА_5

У пункті 1 договору дарування від 13 червня 2014 року зазначено, що відчужувана 1/2 частка квартири належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 22195072, виданого Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 27 травня 2014 року (замість втраченого свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 29 листопада

2006 року Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради).

Покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 та

ОСОБА_11 не спростували той факт, що позивач уклала з відповідачем саме договір дарування квартири.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Зазначений висновок не суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивач власноручно виконала підпис під договором дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус їй роз'яснив, який саме договір вона підписує, визначився щодо її волі, прочитав зміст договору та роз'яснив наслідки укладення договору дарування.

Також, суди обґрунтовано врахували те, що для укладення оспорюваного договору дарування позивач вчинювала дії для відновлення втраченого свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданого 29 листопада

2006 року Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради та 27 травня 2014 року отримала нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня

2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня

2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик