КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №759/10870/19

провадження № 22-ц/824/12797/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Богдан І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Київ від 24 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури № 1 про відновлення порушених прав, повернення майна та визнання незаконними дій правоохоронних органів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Київської місцевої прокуратури №1 про відновлення порушених прав, повернення майна та визнання незаконними дій правоохоронних органів.

На обґрунтування позовних вимог ФОП ОСОБА_2 зазначив, що з 13 червня 2007 року є фізичною особою-підприємцем та здійснює господарську діяльність, основним видом якої є продаж товарів, ювелірних виробів, участь у проведені виставок, спеціальних виставкових заходах тощо.

06 травня 2019 року здійснюючи свою господарську діяльність, для зберігання власного майна та грошових коштів уклав з ТОВ «Фрея 2016» договір суборенди приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та отримав у користування частину приміщення сейфу площею 6 кв. м.

Зазначає, що 29 травня 2019 року від працівника ТОВ «Фрея 2016» ОСОБА_3 йому стало відомо про проведення обшуку в орендованому ним приміщенні. Обшук здійснювався на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року, постановленої за клопотанням прокурора Стороженка С.В.

На підставі зазначеної ухвали слідчим та прокурором було безпідставно вилучено кошти, що належать ФОП ОСОБА_1 , а саме 356 717 грн, 7 610 доларів США, 20 швейцарських франків, 1 710 євро, 430 таїландських батів.

04 червня 2019 року до канцелярії Генеральної прокуратури України та слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України ФОП ОСОБА_1. було подане клопотання про повернення тимчасового вилученого майна, однак, на час подання позову, останньому не повідомлено про результати розгляду зазначеного клопотання, майно не повернуто, порушені права не поновлено.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із указаним позовом та просив визнати дії прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 Топоркова М.М. та слідчого СУФР ДФС України про безпідставне вилучення під час обшуку 29 травня 2019 року у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 грошових коштів неправомірними та незаконними.

Просив заборонити вказаним процесуальним особам будь які дії з вилученими коштами до винесення судом рішення по суті.

Також просив відновити його порушені майнові права шляхом повернення вилучених коштів, а саме 356 717 грн, 7 610 доларів США, 20 швейцарських франків, 1 710 євро, 430 таїландських батів.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Київ від 24 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури № 1 про відновлення порушених прав, повернення майна та визнання незаконними дій правоохоронних органів та роз`яснено позивачу право на звернення з такою вимогою в порядку КПК України.

Не погоджуючись із указаною ухвалою ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суддею першої інстанції було обмежено його доступ до правосуддя.

11 жовтня 2019 року до Київського апеляційного суду від Київської місцевої прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначено, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки останній не надав належних та допустимих доказів, які можуть підтвердити факт незаконних дій саме Київської місцевої прокуратури №1.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржувану ухвалу.

Відповідачі проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої суддею першої інстанції ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із положень п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України та обґрунтовував свої висновки тим, що вказаний позов не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-V111(право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

У статті 124 Конституції Українизакріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції Українисудоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Порядок оскарження учасниками кримінального провадження дій слідчого і прокурора регулює чинний Кримінальний процесуальний кодекс України, а саме глава 26 «Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування» та статті 303-307 вказаної глави.

Відповідно до частини 1 статті 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно із частиною 2 статті 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до статті 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено:

1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним;

2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;

3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу;

4) у разі скасування арешту.

Копія судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, копія судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна негайно після його оголошення вручається слідчому, прокурору. У разі відсутності слідчого, прокурора під час оголошення судового рішення його копія надсилається таким особам не пізніше наступного робочого дня. Слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Таким чином, прийняття суддею Святошинського районного суду міста Київ ухвали про відмову у відкритті провадження не порушує право заявника на доступ до правосуддя, оскільки вирішення питання щодо наявності підстав для повернення тимчасово вилученого майна під час досудового розслідування віднесено до компетенції слідчого судді.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі "Peretyaka AndSheremetyev v. Ukraine" від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Київ від 24 червня 2019 року залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Київ від 24 червня 2019 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба