Провадження № 2/344/3919/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

30 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Татарінової О.А.,

секретаря Мельницької Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначив, що він з 18.10.2000 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 був співвласником квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.10.2000 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 Після відкриття спадщини за законом позивач став єдиним власником майна (квартири), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Сестра позивача ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 зареєстровані у вказаній квартирі. Відповідачі уже довгий час не з`являються та не проживають по місцю реєстрації. Йому не відоме фактичне місце проживання відповідачів. Відповідачі не беруть жодної участі в утриманні будинку та в оплаті комунальних послуг. Завищений розмір комунальних платежів спричинений наявністю реєстрації місця проживання відповідачів у його будинку, що у свою чергу призвело до не перепризначення йому житлової субсидії з 01.05.2018 року. На його прохання, щоб відповідачі зняли себе з місця реєстрації у його квартирі, вони відмовились зазначаючи, що не мають на це можливості та часу. Дані обставини суттєво порушують та обмежують його права як власника квартири. Одним з проявів цього є позбавлення можливості реалізації його права на розпорядження своїм майном та отримання житлової субсидії, оскільки не може надати Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради відомості про доходи відповідачів. Оскільки відповідачі не проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , понад строки встановлені законодавством, тому їх слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме вказаною квартирою.

Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечив. Вказав, що відповідачі не проживають за вказаною адресою протягом 15 років.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 18.10.2000 року квартира за адресою АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних долях (а.с. 7).

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2014 року встановлено, що спадкоємцем 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_4 , є її син ОСОБА_1 , в тому числі з урахуванням 1/2 частки майна, від якої відмовилась дочка спадкодавця ОСОБА_2 (а.с. 8).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.08.2019 року кварта НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 на праві власності належить ОСОБА_1 (а.с. 10).

Копія будинкової книги для прописки громадян, що проживають АДРЕСА_1 підтверджує, що за вказаною адресою прописані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 11-13).

Згідно копії довідки № 02-02/10945 від 16.08.2019 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 14).

Факт відсутності відповідачів за місцем постійної реєстрації підтверджується заявами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а саме, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо).

Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім`ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч. 2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв`язку з конкретним місцем.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав.

Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , понад п`ятнадцять років, не проживають за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України, керуючись ст.ст. 76, 259, 263, 265, 273 280-282, 289 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Татарінова О.А.