Справа № 297/3300/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 березня 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.

суддів: Кожух О.А., Куштан Б.П.

секретаря Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 27 лютого 2017 року у справі №297/3300/16-ц (головуючий: Ільтьо І.І.), -

встановила:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування майном та зобов'язання не чинити перешкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що вона, на підставі договору купівлі-продажу, є власником нерухомого майна - житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 До належних позивачу житлового будинку та земельної ділянки існував прохід та проїзд, який проходив через подвір'я відповідача у справі - ОСОБА_1, однак відповідач, без правових на те підстав, прохід та проїзд заблокувала облаштувавши огорожу та самовільно встановивши господарські споруди. Не маючи змоги використовувати належне їй на праві власності майно за цільовим призначенням, та зважаючи на безрезультатність досудових вимог, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Рішенням Берегівського районного суду від 27 лютого 2017 року даний позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у вільному доступі (проході та проїзді) до житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок 2/3 частки паркану, курятника та тимчасових споруд, а також зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у вільному проході та проїзді до житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинами справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу задовольнити, представник позивача ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без зміню

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з їх доведеності та обґрунтованості.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні норми містилися в ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

А згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок, садибного типу за АДРЕСА_1 та земельна ділянка за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с.5-7).

Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок садибного типу,який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 вбачається, що у власності ОСОБА_3 перебуває тільки 1/3 частина воріт, а тому інші 2/3 частини воріт, які передбачено для вільного проїзду до власності позивачки (а.с.15).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, вважав, що споруджені відповідачем паркан та господарські споруди унеможливлюють доступ позивачу до власного будинку.

Однак такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи.

Так, з матеріалів справи чітко вбачається, що згідно із генеральним планом населеного пункту, між земельними ділянками сторін по справі не передбачено жодного проїзду, що підтверджується зокрема листами Нижньореметівської сільської ради (а.с.9, 94). Фактично між земельними ділянками сторін існував лише пішохідний прохід шириною 1 метр, що визнається сторонами та підтверджується викопіюванням з технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (а.с.141).

Отже твердження позивача про те, що встановлений паркан унеможливлює проїзд до її ділянки є безпідставним. Стосовно пішохідного проходу, то як вбачається з матеріалів справи, відповідачем споруджено паркан з воротами, а отже доступ через відповідний пішохідний прохід до ділянки позивача є можливим. При цьому, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач створює її перешкоди чи не дозволяє користуватися зазначеними воротами. Навпаки, з листа відповідача на адресу сільського голови вбачається, що остання дає згоду на виготовлення дублікату ключа до воріт (а.с.10). За таких обставин не можна стверджувати, що споруджений відповідачем паркан з воротами унеможливлює доступ позивача до належної йому земельної ділянки.

Щодо господарських споруд, то позивачем не надано доказів на підтвердження того, що господарські споруди на земельній ділянці відповідача (зокрема курятник) створюють їй якісь перешкоди.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд вважає, що надані позивачем докази у своїй сукупності не являються достатніми для підтвердження обставин на яких обґрунтовано позов, а тому такий позов є не доведеним та задоволенню не підлягає.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду від 27 лютого 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: