КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/548/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором, укладеним 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», в частині відступлення прав вимог за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23 квітня 2008 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого він отримав кошти у розмірі 23 200,00 доларів США та взяв на себе зобов'язання повернути їх в термін не пізніше 23 квітня 2018 року. 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта банк» набув право вимоги за договором від 23 квітня 2008 року. Вважає, що даний договір слід визнати недійсним, оскільки вказаний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року має ознаки договору факторингу, при його укладенні було порушено приписи Розпорядження № 231 від 03.04.2009 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» та Конвенцію УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналась 11 січня 2006 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість віднесення договору купівлі-продажу укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта банк» до договору факторингу, оскільки виходячи з аналізу змісту договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року і їх зіставлення до чинних норм та вимог діючого законодавства України можна дійти висновку, що оскаржений договір містить безумовні ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) і відповідає визначенню, наданому у статті 1077 ЦК України, та іншим приписам ЦК України. При цьому, на час укладення між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта банк» договору про відступлення прав вимоги за кредитами існували обмеження щодо укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, які встановлені Положенням про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб. Оспорюваний договір (факторингу) було укладено в період дії обмеження і заборони на вчинення відступлення права вимоги за кредитними зобов'язаннями по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2008 року до ОСОБА_4. Враховуючи той факт, що Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2008 року є споживчим кредитним договором, права вимоги за ним не могли бути предметом факторингу, що в свою чергу порушує права позивача як споживача, оскільки наслідки укладення спірного договору безпосередньо зачіпають права та інтереси ОСОБА_4

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що позивач не навів жодного аргументованого доводу та ним не надано суду жодного доказу того, що договір укладений з порушенням діючого законодавства України та не зазначив, чим порушується саме його право наявності оспорюваного договору, стороною якого він не є.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 23 квітня 2008 року між позивачем та АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав, а позичальник ОСОБА_4 отримав та зобов'язувався повернути кредит в іноземній валюті в сумі 23 200,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених договором, строком до 23 квітня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін (а.с. 9-16).

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 17-18, 54-57).

Згідно з п. 1.1 договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року права вимоги означає всі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників в якості позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами ( включаючи, в залежності від випадку, усі права, повноваження та гарантії відшкодування за ними, у кожному випадку, існуючі або майбутні, надані продавцеві або на користь продавця в якості кредитодавця за такими кредитними договорами), а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення, за відповідними договорами забезпечення.

Умовами договору передбачено, що продавець погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець погоджується придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі. Сторони підтверджують свій намір, який полягає в тому, що транзакція передбачена цим договором, є купівлею-продажем (відступленням), і що до неї застосовуються положення українського законодавства, які регулюють купівлю-продаж (відступлення) прав вимог - п. 2.1.

Відповідно до п. 2.3 договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги.

Акт приймання-передачі права вимоги за кредитами підписано сторонами договору 19 грудня 2011 року (а.с. 58).

Згідно з актом приймання-передачі прав вимоги та витягом № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором від № 0 від 23 квітня 2008 року, позичальником за яким виступає ОСОБА_4 (позивач у справі). На час передачі права вимоги новому кредитору фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором у гривневому еквіваленті станом на 16 грудня 2011 року становив суму 261 415,22 грн. (а.с. 19).

Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором, укладеним 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», в частині відступлення прав вимог за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу не може бути віднесений до договору факторингу, оскільки не містить відповідних посилань щодо здійснення факторингової операції.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі ст. 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження клієнта за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує від фактора послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження клієнта, з обов'язком клієнта оплатити користування ними. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 10.07.2015 у справі 6-301цс15.

У разі ж якщо договором передбачено відступлення первісним кредитором права вимоги до боржника новому кредитору з обов'язком нового кредитора сплатити за це первісному кредитору відповідні грошові кошти, та не передбачено зворотного обов'язку первісного кредитора з оплати новому кредитору відповідної плати за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги, то такий договір не може бути визнаний договором факторингу, а є за правовою природою оплатним договором відступлення права вимоги (цесії).

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги).

Дослідивши умови укладеного між відповідачами у справі спірного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний договір відступлення права вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року не є договорами факторингу, оскільки не містить ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг. Цей договір не містить умов, які б передбачали передачу грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договору не передбачають отримання прибутку, а тому правовідносини сторін за спірним правочином не є відносинами у сфері факторингу. Спірний договір передбачає купівлю-продаж прав вимоги та за своєю правовою природою є оплатним договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512 - 519 Цивільного кодексу України. Таким чином доводи апеляційної скарги позивача про те, що оспорюваний договір містить безумовні ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) не знайшли свого підтвердження.

До того ж, як правильно зазначив суд першої інстанції, що позивач не довів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів укладенням відповідачами договору купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором від 08 грудня 2011 року. Так, на підтвердження своїх вимог позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, не надав доказів того, що в результаті укладення спірного договору про відступлення права вимоги обсяг його майнових зобов'язань змінився.

Відхиляючи посилання позивача на недодержання відповідачами положень Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, суд першої інстанції правильно виходив із того, що вказана конвенція застосовується, коли грошові вимоги, відступлення згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав, а тому зазначена конвенція не може бути застосована до спірних правовідносин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача щодо існування обмежень на укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб, які встановлені Положенням про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, колегія суддів виходить з такого.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України N 231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Підпунктом 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України N 231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" віднесено операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання до фінансової послуги факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Отже, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України N 231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами в частині відступлення прав вимог за договором про надання кредиту, де боржником виступає фізична особа.

До того, встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором від 08 грудня 2011 року за своє правовою суттю є цивільно-правовим зобов'язанням та не має відношення до спеціальних галузей права, тож регулюється цивільним законодавством. Норми цивільного права не встановлюють суб'єктивних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, а тому положення розпорядження N 231 від 03 квітня 2009 року не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: