Єдиний унікальний номер: 223/909/18
Провадження номер: 2/223/68/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 р. м. Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі: головуючого - судді Дочинець С.І., при секретарі Лифенко Н.Г., за участі позивача ОСОБА_1, представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Вугледара цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення недорахованих сум втраченого заробітку (регресу), повязаних з неправильно нарахованими розмірами щомісячних виплат втраченого заробітку у звязку із не виконанням вимог змін і доповнень до п. 12.27 Галузевої Угоди від 12.02.1992 року та до п. 9 постанови КМУ №472 від 23.06.1993 року, індексацію та компенсацію за несвоєчасні визначення та виплачування сум втраченого заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про стягнення недорахованих сум втраченого заробітку (регресу), індексації та компенсації за несвоєчасні визначення та виплату сум втраченого заробітку.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 19 липня 1992 року, перебуваючи у трудових відносинах з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та виконуючі трудові обовязки травмувався, у звязку з чим наказом по шахті №1135к від 27.10.1992 року позивачу було призначено відшкодування втраченого заробітку (регресу) відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості (далі - Угода) в розмірі 5% з розрахунку середньої заробітної плати по професії машиніста гірничих виймальних машин по шахті до 29.09.1993 року, а наказом №1763-к від 27.12.1993 року позивачеві призначено вищезазначену виплату починаючи з 29.09.1993 року і безстроково. Однак, при нарахуванні позивачеві сум щомісячних виплат втраченого заробітку відповідач не дотримувався вимог змін і доповнень до п. 12.27 Угоди та не виконав вимоги п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №492 від 18.07.1994 року, згідно положенню якого були внесені зміни і доповнення до п. 9 постанови Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 року, згідно з якими власнику підприємства заборонено зменшувати розмір визначеного втраченого заробітку (регресу) в разі зниження середньої заробітної плати на підприємстві. У звязку з чим у періоди: з січня 1994 року по листопад 1994 року; з січня 1995 року по березень 2001 року, відповідачем з урахуванням підвищення тарифних ставок, було недоплачено суми щомісячних виплат втраченого заробітку, загальна сума недоплати становить 3968,20 гривень. ОСОБА_1 зазначає, що відповідач виплачував йому втрачений заробіток з розрахунку середнього заробітку робітника по відповідній професії на шахті поточної виплати, який нараховувався з врахуванням фактичного підвищення тарифних ставок на шахті, тобто з додержанням вимог постанов Кабінету Міністрів України.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що відповідач ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» зобовязаний виплатити йому недораховані суми розмірів щомісячних виплат втраченого заробітку регресу за період з грудня 1993 року по березень 2001 року, компенсацією з індексацією за несвоєчасне їх визначення та виплату, а ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України зобовязано перерахувати позивачеві щомісячні страхові суми (регрес) починаючи з 01.04.2001 року на теперішній час, виходячи з середнього заробітку позивача 1361,60 гривень, який склався на 01.04.2001 року та виплачувати їх в новому розмірі, а також виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі всі недораховані суми з компенсацією і індексацією.

Позивач просить суд стягнути з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь недораховану суму втраченого заробітку (регресу) за період з 1994 року по 2001 рік в розмірі 3968,20 гривень, компенсацію за несвоєчасне визначення та виплату загальної суми недорахованого втраченого заробітку (регресу) за період з 1994 року по 1997 року на 01.03.2018 року в розмірі 16639,30 гривень, індексацію виплачених сум втраченого заробітку (регресу) в період з 1998 року по 2001 рік в розмірі 157,83 гривень, компенсацію за не проведену своєчасно індексацію виплачених сум втраченого заробітку (регресу) в розмірі 1098,24 гривень. А також, зобовязати ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України здійснити перерахунок щомісячних страхових сум-регресу виплачених позивачу з 01.04.2001 року на теперішній час, виходячись з нового середнього заробітку 1361,60 гривень з подальшим виплачуванням у новому розмірі, виплатити недораховані суми щомісячних страхових сум за весь час недоплачування та компенсацію за несвоєчасну виплату цих недорахованих сум з індексацією.

Позивач в судовому засіданні уточнив вимогу пункту першого позовних вимог та просив суд стягнути з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь недораховану суму втраченого заробітку (регресу) за період з 01.01.1994 року по 31.03.2001 рік в розмірі 3968,20 гривень. Окрім того, позивач у відповіді на відзиви зазначив, що відмовляється від вимог позову в частині стягнення з ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України індексації недорахованих сум. В іншій частині вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові та відповіді на відзив. Пояснив, що в межах даної цивільної справи предметом позову є стягнення недорахованих сум розмірів щомісячних виплат втраченого заробітку регресу, визначених відповідно до п. 12.17 галузевої Угоди, а підставою позову є неправильно нараховані розміри щомісячних вимог змін і доповнень до п. 12.27 галузевої угоди та до п. 9 постанови Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 року. При цьому, предметом позову у справі №2-367/11 є перерахунок розміру втраченого заробітку регресу по трудовому каліцтву шляхом зміни способу (порядку) його відшкодування, а підставою позову у справі №2-367/11 є вимоги нарахувати розмір втраченого заробітку з розрахунку особистого середнього заробітку позивача згідно п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №276 від 26 травня 1992 року.

Представник відповідача Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позову, зазначивши, що вони не є правонаступниками Шахти «Південнодонбаська №3», а тому є неналежними відповідачем в межа даного цивільного позову, а тому просила суд відмовити в задоволенні вимог позову ОСОБА_1

Представник відповідача ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позову, посилаючись на раніше наданий до суду відзив на позовну заяві, просив суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Зазначив, що ОСОБА_1 вже звертався з позовом до ДП «ДВЕК» та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледарі Донецької області та рішенням апеляційного суду Донецької області від 22.08.2013 року у справі №2-367/11 були розглянуті позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобовязання відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледарі Донецької області перерахувати щомісячні страхові виплати з 01.04.2001 року виходячи з нового середнього заробітку та сплатити компенсацію за порушення строків виплати та індексацію, стягнення з ДП «ДВЕК» недоплаченого втраченого заробітку за період з 29.09.1992 року по 01.04.2001 року з виплатою компенсації, стягнення одноразової допомоги по трудовому каліцтву 19.07.1992 року, стягнення одноразової допомоги по травмі 06.03.1999 року з виплатою компенсації. Окрім того, зазначив, що щомісячні страхові виплати ОСОБА_1 призначались Фондом на підставі документів, що були надані ДВАТ «Шахта «Південнодонбаська№3», а саме на підставі особової справи про страхові виплати ОСОБА_1 Зауважив, що вимоги позивача про стягнення з Фонду компенсації за несвоєчасну виплату недорахованих сум щомісячних страхових виплат та їх індексації є невмотивованими та недоведеними.

Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи та письмові докази, оцінивши їх належність та допустимість, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з ДП «ДВЕК», працював у ВП «Шахта «Південнодонбаська № 3 ім. М.С. Сургая». Відповідно наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 05.02.2016 року №54 ДП «ДВЕК» 28.07.2016 року було реорганізовано шляхом виділу з його складу ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая» та створено на його базі ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», яке є правонаступником прав і обовязків ДП «ДВЕК», повязаних з діяльністю ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая».

Під час виконання трудових обов'язків машиніста гірничих виймальних машин підземного з позивачем двічі - 19 липня 1992 року та 06 березня 1999 року сталися нещасні випадки, про що були складені акти про нещасний випадок на виробництві (форма Н-1) від 20 липня 1992 року № 226 та від 09 березня 1999 року за № 21 (а.с. 15-18, 27-28).

Згідно виписки із акту огляду ЛТЕК від 29 вересня 1992 року позивачу за травмою від 19 липня 1992 року вперше встановлено втрату професійної працездатності 5% на строк з 29 вересня 1992 року до 29 вересня 1993 року, а 15 грудня 1993 року ОСОБА_1 втрата професійної працездатності у 5% за цією травмою встановлена з 29 вересня 1993 року і безстроково, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №1503006 від 15 грудня 1993 (а.с. 19, 21-22).

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 27 жовтня 1992 року за № 1135-к позивачу було призначено відшкодування втраченого заробітку у зв'язку із ушкодженням здоров'я 19 липня 1992 року відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992 року з розрахунку середньої заробітної плати машиніста гірничих виймальних машин, яка склалася в місяць, що передує тому, в якому проводиться виплата, з урахуванням втрати професійної працездатності 5%, починаючи з 29 вересня 1992 року по 29 вересня 1993 року (а.с. 20).

Наказом № 1763-к від 27 грудня 1993 року позивачу призначено виплати втраченого заробітку з розрахунку 5% втрати професійної працездатності відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості також виходячи з середньої заробітної плати машиніста гірничих виймальних машин за поточний період, починаючи з 29 вересня 1993 року і безстроково (а.с. 23).

Довідкою №1685 від 26.06.2017 року, виданою ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», помісячно визначено нарахований та виплачений регрес ОСОБА_1 за період з вересня 1992 року по березень 2001 року (а.с. 25).

Довідкою №7-187 від 21.10.2013 року, виданої ДП «ДВЕК» визначено коефіцієнти фактичного підвищення тарифної ставки машиніста гірничих виймальних машин VІ розряду ОСОБА_1 в період роботи останнього на шахті з 1991 року по 2000 рік (а.с. 26).

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 22 липня 1999 року №1195-к позивачу на підставі «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472, були призначені:

- щомісячні виплати втраченого заробітку у зв'язку з трудовим каліцтвом 06 березня 1999 року в розмір 21,67 гривень, виходячи з його середньомісячного заробітку 433,57 гривень (за три місяці, що передували цій травмі), починаючи з 08 липня 1999 року по 01 липня 2001 року;

- одноразова допомога з розрахунку середньомісячного заробітку 433,57 гривень за кожний процент втрати професійної працездатності з урахуванням вини потерпілого 50% в розмірі 1 083,92 гривень (а.с. 29).

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 20 грудня 1999 року № 1981-к було скасовано наказ № 1763-к від 27 грудня 1993 року та позивачу продовжено виплату втраченого заробітку за трудовим каліцтвом 19 липня 1992 року з 29 вересня 1993 року безстроково в розмірі 30,10 грн., виходячи із середнього заробітку за професією машиніста гірничих виймальних машин по шахті за жовтень 1997 року, який складав 601,71 гривень (а.с. 30).

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 04 січня 2002 року № 18-к позивачу здійснено перерахунок та виплату сум втраченого заробітку за травмами 19 липня 1992 року та 06 березня 1999 року за сукупним процентом втрати професійної працездатності 10% за період з 08 липня 1999 року по 01 січня 2001 року, виходячи з розміру щомісячного втраченого заробітку 60,17 грн. (601,71 х 10%), з 01 січня 2001 року по 01 серпня 2001 року - з розміру щомісячного втраченого заробітку 82,25 грн. (822,54 х 10%) з зарахуванням раніше виплачених сум втраченого заробітку (а.с. 31).

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 28 березня 2013 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ВП «Шахта «Південно донбаська № 3» ім. М.С. Сургая ДП «ДВЕК», ВВД ФССНВВ в м. Вугледар Донецької області, про зобов'язання надання довідки-розрахунку сум відшкодування шкоди відділенню виконавчої дирекції Фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Вугледар Донецької області; стягнення невиплаченої суми одноразової допомоги по травмі 1992 року в сумі 43131,56 грн. та трьох відсотків річних в сумі 9381,15 грн.; стягнення різниці між фактично нарахованої та дійсної суми втраченого заробітку в сумі - 2501,64 грн. і компенсації в сумі 8789,14 грн.;компенсації за несвоєчасну виплату одноразової допомоги по травмі 1999 року в сумі 944,37 грн.; стягнення різниці між фактично нарахованою та дійсною сумою одноразової допомоги по травмі 1999 року в сумі 1568,82грн. і компенсації в сумі 4772,43 грн.; стягнення в порядку відшкодування шкоди, спричиненої здоров'ю, суми моральної шкоди в розмірі 18 500 грн.; зобов'язання ВВД ФССНВВ здійснити перерахунок щомісячних страхових сум, за період з 01.04.2001 року по теперішній час, виходячи із середнього заробітку 1102,53 грн., та компенсації з урахуванням індексації за несвоєчасну виплату. Стягнуто з ВП «Шахта «Південнодонбаська № 3» ім. М.С. Сургая ДП «ДВЕК» на користь позивача суму 1873,47 гривень в рахунок відшкодування компенсації за несвоєчасно проіндексований втрачений заробіток, за період з жовтня 1996 року по березень 2001 року, а також 944,37 гривень в рахунок відшкодування компенсації за несвоєчасну виплату одноразової допомоги. В задоволені інших позовних вимог відмовлено (а.с. 101-105).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2013 року скасовано рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 28 березня 2013 року та додаткове рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 07 червня 2013 року та ухвалено нове рішення.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ДП «ДВЕК»:

- про зобов'язання надати до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледарі Донецької області довідку-розрахунок сум відшкодування шкоди, виходячи з його середнього заробітку 1 102,53 грн.;

- про стягнення одноразової допомоги у зв'язку з трудовим каліцтвом 19 липня 1992 року в розмірі 43 131,56 грн. з урахуванням трьох процентів річних в сумі 9 381,15 грн.;

- про стягнення недоплаченого втраченого заробітку за період з 29 вересня 1992 року по 01 квітня 2001 року в сумі 2 501,64 грн. та компенсації у зв'язку із порушенням строків його виплати у сумі 8 789,14 грн.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледарі Донецької області про перерахунок щомісячних страхових виплат за період з 01 квітня 2001 року, виходячи із його середнього заробітку 1 102,53 грн. з урахуванням компенсації у зв'язку із порушенням строків їх виплати та індексації (а.с. 60-84).

Як встановлено Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2013 року та у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в межах даної цивільної справи, що, звертаючись 05 жовтня 1992 року з заявою до директора шахти «Південнодонбаська № 3» про призначення відшкодування втраченого заробітку у зв'язку із каліцтвом 19 липня 1992 року, ОСОБА_1 не зазначав як саме йому слід обчислити середньомісячний заробіток чи за п. 12.27 Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992 року, чи відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 26.05.1992 року №276, а тому відповідач - ДП «ДВЕК» обрав найбільш вигідний для позивача на той час спосіб нарахування розміру відшкодування втраченого заробітку - відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, виходячи з середнього заробітку по його професії на підприємстві, який склався на час виплати.

Згідно наданої до суду позивачем світлокопії Доповнення та зміни до Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12.02.1992 року з доповненнями та змінами від 10.09.1992 року та 22.10.1993 року, п. 12.27 вищезазначеної угоди визначено як: Для нарахування розмірів відшкодування потерпілому втраченого заробітку/або його частини/, а також виплат, визначених в пунктах 12.17., 12.19. та 12. 20. цієї Угоди приймається середній заробіток за відповідною професією/посадою/ з урахуванням присвоєного розряду на підприємстві постраждалого, який склався на момент здійснення виплати, якщо розмір середньомісячного заробітку буде не менше визначеного за Правилами відшкодування збитку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472. За бажанням постраждалого середньомісячний заробіток для розрахунку розміру відшкодування збитку може братись за 12 або 3 останні календарні місяці роботи, які передували ушкодженню здоровя з відповідним коригуванням у разі підвищення за цей період мінімального розміру заробітної плати в порядку, визначеному законодавством, а також підвищення тарифних ставок/окладів/ робітників госпрозрахункових підприємств або заробітної плати у відповідності до колективних договорів.

У разі зниження заробітної плати на підприємстві розмір відшкодування збитку/ втраченого заробітку/, коригуванню у бік зменшення не підлягає (а.с. 34).

На теперішній час Угода по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992 року втратила чинність у зв'язку із підписанням 03 липня 2001 року Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості.

Належним чином посвідчений текст Угоди по тарифам в редакції, яка діяла станом саме на 19 липня 1992 року та станом на 29 вересня 1992 року (встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності) позивачем суду не надано. Суд не може ухвалити рішення на підставі наданого позивачем світлокопії Доповнення та зміни до Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12.02.1992 року з доповненнями та змінами від 10.09.1992 року та 22.10.1993 року (а.с. 34), оскільки, по-перше вона не містить повного тексту Угоди по тарифам від 12 лютого 1992 року, а по-друге відповідність зазначеного документу оригіналу не посвідчена та текст Угоди по тарифам від 12 лютого 1992 року на теперішній час у відповідних правових системах законодавства та в доступних джерелах інформації в мережі Інтернет відсутній.

Аналогічний висновок міститься у рішенні Апеляційного суду Донецької області по справі №2-367/11 від 22 серпня 2013 року.

При цьому, позивач заявляючи вимогу про стягнення з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» суму втраченого заробітку за період з 01.01.1994 року по 31.03.2001 року, посилається на положення абз. 3 п. 9 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», однак зазначений п. 9 було доповнено абзацом третім лише 18 липня 1994 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України №492 від 18 липня 1994 року «Про внесення змін і доповнень до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків».

Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17.

З огляду на викладене, враховуючи, що нарахування розміру відшкодування втраченого заробітку позивачеві здійснювався саме відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам та на який посилається останній як на підставу стягнення на його користь недорахованої суми втраченого заробітку, однак встановити та перевірити оригінал тексту Угоди по тарифам від 12 лютого 1992 року з наданих до суду документів та доказів, а також з інших джерел інформації виявилось неможливим, суд позбавлений можливості визначити обґрунтованість даної позовної вимоги та правильність наданого позивачем розрахунку недорахованої суми втраченого заробітку, а тому приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні вимог позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» компенсації за несвоєчасну виплату недорахованих сум втраченого заробітку, індексації виплачених сум втраченого заробітку та компенсації за не проведену своєчасно індексацію виплачених сум втраченого заробітку, суд вважає необхідним відзначити наступне.

Заявляючи вимоги про стягнення з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» компенсацій за несвоєчасні нарахування та виплату недорахованого втраченого заробітку, індексації виплачених сум втраченого заробітку, а також компенсацію за не проведену своєчасно індексацію виплачених сум втраченого заробітку позивач не наводить розрахунку зазначених сум та порядок здійснення такого розрахунку.

При цьому, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2013 року встановлено, що діючими на час виникнення спірних правовідносин правовими нормами не було передбачено компенсації саме «за несвоєчасно проіндексований дохід».

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 року та «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, була передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати (іншого доходу) у зв'язку з порушенням термінів її виплати. При цьому компенсації підлягали лише доходи, нараховані працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року. Тобто, до 01.01.1998 року були відсутні правові норми, регламентуючі здійснення компенсації працівникам втрати частини заробітної плати (іншого доходу) у зв'язку з порушенням термінів її виплати, а тому вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації за період з 1994 року по 1997 рік є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Більш того, враховуючи, що суд позбавлений можливості перевірити правильність наданого позивачем розрахунку недорахованої суми втраченого заробітку та дійшов висновку про необхідність відмовити в цій частині позовних вимог, приймаючи до уваги, що суми компенсації за несвоєчасну виплату недорахованих сум втраченого заробітку, індексації виплачених сум втраченого заробітку та компенсації за не проведену своєчасно індексацію виплачених сум, які є взаємоповязаними та похідними від позовних вимог про стягнення недоплаченого втраченого заробітку, суд приходить до висновку, що вимоги позову в даній частині не підлягають задоволенню, у звязку з їх недоведеністю.

Вирішуючи питання щодо зобовязання ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області здійснити перерахунок щомісячних страхових сум регресу, виплачених позивачеві з 01.04.2001 року, виходячи з середнього заробітку 1361,60 гривень, з виплатою недорахованих сум щомісячних страхових сум за весь час недоплати та компенсації за несвоєчасну виплату цих недорахованих сум, суд виходить з наступного.

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 20 грудня 1999 року № 1981-к було скасовано наказ № 1763-к від 27 грудня 1993 року та позивачу продовжено виплату сум втраченого заробітку за трудовим каліцтвом 19 липня 1992 року з 29 вересня 1993 року безстроково в розмірі 30,10 гривень, виходячи із середнього заробітку по професії машиніста гірничих виймальних машин по шахті за жовтень 1997 року, який складав 601,71 гривень (а.с. 30).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2013 року встановлено, підтверджується доказами наданими до суду, та у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в межах даної цивільної справи, що узв'язку із підвищенням з 01 січня 2001 року тарифних ставок на коефіцієнт 1,367 позивачу наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 09 липня 2001 року № 1223-к було здійснено з 01 січня 2001 року перерахунок втраченого заробітку у зв'язку з трудовим каліцтвом 19 липня 1992 року, виходячи із підвищеного на коефіцієнт 1,367 середнього заробітку, який був визначений станом на жовтень 1997 року в розмірі 601,71 гривень та з 01 січня 2001 року склав 822,54 грн. (601,71 х 1,367) та відповідно до п. 28 Правил відшкодування шкоди від 23.06.1993 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.1997 року №1100) не перевищував середній заробіток за професією потерпілого - машиніста гірничих виймальних машин по шахті за січень 2001 року, який згідно наказу складав 906,02 грн. Позивачу було призначено до виплати з 01 січня 2001 року безстроково втрачений заробіток в розмірі 41,13 грн. (822,54 х 5%) (а.с. 60-84).

Відповідно до п. 25 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, у разі повторного ушкодження здоров'я середньомісячний заробіток, за бажанням потерпілого обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров'я. Розмір відшкодування шкоди в цьому разі визначається ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров'я.

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 22 липня 1999 року № 1195-к позивачу на підставі Правил відшкодування шкоди від 23.06.1993 року були призначені щомісячні виплати втраченого заробітку у зв'язку з трудовим каліцтвом 06 березня 1999 року в розмір 21,67 грн., виходячи з його середньомісячного заробітку 433,57 грн. за три місяці, що передували травмі 06 березня 1999 року, починаючи з 08 липня 1999 року по 01 липня 2001 року (а.с. 29). Проте наказом по шахті від 04 січня 2002 року № 18-к позивачу здійснено перерахунок втраченого заробітку за травмами 19 липня 1992 та 06 березня 1999 року за сукупним процентом втрати професійної працездатності 10% за період з 08 липня 1999 року по 01 січня 2001 року, виходячи з розміру середнього заробітку за першою травмою від 19 липня 1992 року - 601,71 грн., а з 01 січня 2001 року по 01 серпня 2001 року - з розміру середнього заробітку за першою травмою від 19 липня 1992 року - 822,54 грн. з урахуванням раніше виплачених за ці періоди сум (а.с. 31).

Станом на час передачі 03 серпня 2001 року до відділення Фонду справи про відшкодування ОСОБА_1 шкоди у зв'язку із ушкодженням здоров'я його втрачений заробіток складав 822,54 гривень, з якого позивачу відділенням Фонду в наступному і здійснювалися страхові виплати.

При цьому, не погоджуючись з розміром середньомісячного заробітку 822,54 гривень, позивач зазначає, що за його розрахунком середній заробіток станом на січень 2001 року складав 1361,60 гривень. Однак, ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтовує зазначений розмір середнього заробітку, жодного розрахунку до суду не надає, підстави та порядок здійснення такого розрахунку не визначає.

Більш того, як вбачається з вищезазначеного рішення апеляційної інстанції в межах цивільної справи №2-367/11 від 22 серпня 2013 року позивач заявляючи аналогічну вимогу про зобов'язання відділення Фонду здійснити перерахунок щомісячних страхових виплат за період з 01 квітня 2001 року, виходив з середнього заробітку у розмірі 1102,53 гривень (а.с. 60-84).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що посилання ОСОБА_1 на розмір його середньомісячного заробітку 1361,60 гривень є недоведеним в судовому засіданні та таким, що не відповідає обставинам справи.

А тому, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобовязання відділення Фонду здійснити перерахунок щомісячних страхових виплат за період з 01 квітня 2001 року на теперішній час, виходячи із його середнього заробітку 1361,60 гривень з подальшою виплатою у новому розмірі, та виплатити недораховані суми щомісячних страхових сум за весь час недоплачування та компенсацію за несвоєчасну виплату цих недорахованих сум, задоволенню також не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 80-83, 258, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення недорахованих сум втраченого заробітку (регресу), повязаних з неправильно нарахованими розмірами щомісячних виплат втраченого заробітку у звязку із не виконанням вимог змін і доповнень до п. 12.27 Галузевої Угоди від 12.02.1992 року та до п. 9 постанови КМУ №472 від 23.06.1993 року, індексацію та компенсацію за несвоєчасні визначення та виплачування сум втраченого заробітку, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Вугледарський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області ОСОБА_5