Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 405/4998/15-ц

провадження № 61-5863св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор м. Кіровограда,

відповідачі: Кіровоградська міська рада, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2015 року у складі судді Циганаш І. А. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Єгорової С. М., Фомічова С. Є.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Прокурор м. Кіровограда в інтересах держави у липні 2015 року звернувся до суду з позовом до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_3, просив визнати недійсними пункти 13-15 рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий 18 жовтня 2010 року ОСОБА_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 94; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий 18 жовтня 2010 року ОСОБА_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 95. Також просив зобов'язати ОСОБА_3 повернути Кіровоградській міській раді, шляхом складання акта приймання-передачі, земельну ділянку площею 1 000,00 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_1, та земельну ділянку площею 1 200, 00 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_2.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що пункти 13-15 рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 є незаконними та підлягають скасуванню. Управлінням містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради 12 серпня 2009 року надано висновок № 3615 по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на АДРЕСА_1 в м. Кіровограді. Проект землеустрою погоджено за умови внесення змін до містобудівної документації (Генерального плану м. Кіровограда). Генеральним планом м. Кіровограда, затвердженим рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року № 627, землі в районі АДРЕСА_1 у м. Кіровограді, у тому числі спірні земельні ділянки, віднесено до території зелених насаджень загального користування, що підтверджується інформацією Кіровоградської міської ради від 05 вересня 2014 року та відповідним викопіюванням з Генерального плану м. Кіровограда. Зміни до містобудівної документації (Генерального плану м. Кіровограда) стосовно зазначених земельних територій не вносились. Таким чином, земельні ділянки в районі АДРЕСА_1 в м. Кіровограді, що передані у власність ОСОБА_3, відносяться до земель загального користування населеного пункту, а тому не можуть бути передані у приватну власність. Землі зелених насаджень загального користування згідно з містобудівною документацією (Генерального плану м. Кіровограда) не призначені для будівництва на них будівель і споруд, їх передача для потреб містобудування, а так само для ведення садівництва, суперечать нормам чинного законодавства.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Кіровоградська міська рада просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначила, що рішення Кіровоградської міської ради не суперечить вимогам чинного законодавства. Оспорюваним рішенням земельні ділянки на АДРЕСА_1 у м. Кіровограді відведені для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення садівництва. На виконання вимог частини другої статті 186-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) Управлінням містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради наданий позитивний висновок від 22 серпня 2009 року № 3615. Тобто на момент прийняття спірного рішення проект землеустрою містив позитивний висновок виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури.

ОСОБА_3 заперечувала щодо задоволення позовних вимог позивача. Зазначила, що надання їй земельних ділянок відбувалося відповідно до вимог статей 40, 118 ЗК України щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами на підставі належним чином виготовленої та затвердженої технічної документації із землеустрою. Позовні вимоги прокурора в частині витребування спірних земельних ділянок не мають під собою правового підґрунтя, оскільки спірні земельні ділянки згідно з рішенням міської ради на законних підставах вибули з державної власності та набули статусу приватної власності. ОСОБА_3 також заявила про пропуск позивачем позовної давності, оскільки оскаржувані рішення міської ради були належним чином оприлюднені і у прокурора не було перешкод для перевірки їх законності і звернення до суду у встановлений законом трирічний строк, а тому поданий прокурором позов не підлягає задоволенню також у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2015 року у задоволенні позову прокурора м. Кіровограда відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відсутній детальний план території м. Кіровограда, на якому має бути розмежування земель загального користування та території на АДРЕСА_1 як території зелених насаджень, а тому рішення міської ради про виділення ОСОБА_3 земельних ділянок прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства. Суд першої інстанції також зробив висновок про пропуск позивачем трирічного строку позовної давності та застосування наслідків його спливу.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Кіровоградської області відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що доцільним і правильним є посилання суду першої інстанції на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стреч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, згідно з якими самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

Апеляційний суд також вважав недоречним посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем позовної давності, оскільки відмова у задоволенні позову прокурора пов'язана з іншими підставами.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв'язку у серпні 2016 року, заступник прокурора Кіровоградської області просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права. Заявник зазначає, що пред'являючи позов, прокурор керувався необхідністю вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму повернення землі державі. Враховуючи значущість суспільного інтересу в збереженні мережі зелених зон та зелених насаджень в межах міста, позовні вимоги прокурора є обґрунтованими. Спірні земельні ділянки не могли бути передані у приватну власність відповідно до статті 83 ЗК України. Також заявник зазначає, що суд неправильно застосував рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Стреч проти Сполученого Королівства», оскільки воно не стосується спірних правовідносин.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на застосування позовної давності, просила касаційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 26 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 вересня 2008 року рішенням Кіровоградської міської ради № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1» надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок фізичним особам, мешканцям міста Кіровограда, у власність на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі.

Згідно з пунктом 7 додатку до зазначеного рішення ОСОБА_3 надано згоду на розроблення проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки, площею 1 000, 00 кв. м, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки, площею 1 200, 00 кв. м, для ведення садівництва в районі АДРЕСА_1 у м. Кіровограді.

Рішенням Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1» ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2 200, 00 кв. м, на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва, а також акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов'язаних з вилученням земельної ділянки. Передано ОСОБА_3 у власність земельні ділянки на АДРЕСА_1, площею 1 000, 00 кв. м (землі одно та двоповерхової житлової забудови), для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та, площею 1 200, 00 кв. м (рілля), для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі (пункти 13-15 рішення).

18 жовтня 2010 року на підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт, серії НОМЕР_4, на право власності на земельну ділянку, площею 1 000, 00 кв. м, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та державний акт, серії НОМЕР_4, на право власності на земельну ділянку, площею 1 200, 00 кв. м, для ведення садівництва. Право власності на земельні ділянки зареєстровано в установленому законом порядку. Земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери: НОМЕР_2 та НОМЕР_1.

За інформацією Управління Держземагентства у Кіровоградському районі Кіровоградської області нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим № НОМЕР_1 становить 177 964, 95 грн, земельної ділянки з кадастровим № НОМЕР_2 становить 1 619, 32 грн.

Згідно з висновком Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради від 12 серпня 2009 року № 3615 по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на АДРЕСА_1 у місті Кіровограді, Управління не заперечувало проти відведення земельних ділянок громадянам міста (12 осіб) площею по 0, 22 га кожна, для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та ведення садівництва, за умови надання Кіровоградською міськрадою цієї земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, внесення змін до містобудівної документації, зокрема до Генерального плану м. Кіровограда.

Згідно з викопіюванням із Генерального плану м. Кіровограда та викопіюванням із плану зонування території м. Кіровограда спірні земельні ділянки відносяться до території зелених насаджень загального користування.

Відповідно до інформації заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради від 05 вересня 2014 року спірні земельні ділянки згідно з Генеральним планом м. Кіровограда, затвердженим рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року № 627, належать до території зелених насаджень загального користування, будь-які зміни до містобудівної документації стосовно зазначених територій, а також довідки про присвоєння адресних номерів на АДРЕСА_1 не виносились та не надавались.

28 жовтня 2015 року Кіровоградською міською радою прийнято рішення № 4725 «Про внесення змін до Плану зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міськради від 17 вересня 2013 року № 2456», відповідно до якого земельні ділянки в районі АДРЕСА_1 визначені як рекреаційна зона активного відпочинку, передбачено віднести до зони садибної житлової забудови.

За відповіддю міського голови від 11 грудня 2015 року

№ 7036/22-05-24 відповідні зміни до Генерального плану м. Кіровограда щодо земельних ділянок в районі АДРЕСА_1 не вносилися.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішення щодо встановлення меж території рекреаційного призначення на АДРЕСА_1 не приймалися, що підтверджується рішенням № 2456 про затвердження Плану зонування території міста Кіровограда від 17 вересня 2013 року, відповідно спірні земельні ділянки на час прийняття оскаржуваних рішень не були віднесені до території рекреаційного призначення.

Оцінка аргументів, викладених у касаційні скарзі щодо недійсності пунктів 13-15 рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469

За змістом статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції Закону України від 16 травня 2007 року № 1026-V), містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.

Визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою (стаття 21 зазначеного Закону).

Частиною четвертою статті 3 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції Закону України від 16 травня 2007 року № 1026-V) визначено, що рішення органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом, відповідно до містобудівної документації за погодженням із спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури.

За змістом статей 38, 39 ЗК України (в редакції Закону України від 03 червня 2008 року № 309-VI) до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних і місцевих правил забудови.

Відповідно до частини першої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорій здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частина друга статті 20 ЗК України).

Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 (чинного на час виникнення спірних правовідносин).

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 14 травня 2014 року у справі № 6-35цс15, від 13 листопада 2013 року у справі № 6-123цс13, від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, підстав відступити від яких Верховний Суд не встановив.

Оцінка аргументів касаційних скарг щодо застосування позовної давності

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»

(далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» передбачає форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримання захисту за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це законом особою, початок перебігу позовної давності розпочинається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Застосовуючи до спірних правовідносин позовну давність, суд першої інстанції встановив, що під час прийняття рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1» на засіданні сесії міської ради був присутнім та брав участь прокурор міста, що підтверджується витягом з протоколу від 03 вересня 2009 року № 65 Чотирнадцятої сесії Кіровоградської міської ради п'ятого скликання, а тому є очевидним, що про оскаржуване рішення позивач дізнався 03 вересня 2009 року та з цього моменту мав можливість скористатись правом оскарження зазначеного рішення до суду.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що Верховний Суд зробив висновки про обґрунтованість вимог позову прокурора, а також враховуючи заявлення ОСОБА_3 у суді першої інстанції про застосування позовної давності до спірних правовідносин, у задоволенні позову необхідно відмовити з підстав пропуску позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають зміні шляхом виключення із мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень висновків про необґрунтованість вимог позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2016 року змінити шляхом виключення з мотивувальних частин висновків про необґрунтованість вимог позову прокурора м. Кіровограда.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик