КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/40427/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/788/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря: Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2017 року у складі судді Юзькової О.Л., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» (далі - ПАТ «Кредит Європа Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 серпня 2008 року між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 160 000 доларів США. Чоловік позичальника ОСОБА_3 надав згоду на укладання кредитного договору. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 1 860 039 грн 79 коп. 13 липня 2015 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення, згодом накладено арешт на все майно боржника. Зазначав, що ОСОБА_2, достовірно знаючи про наявність судового рішення про стягнення з неї заборгованості на користь банку, 28 вересня 2015 року уклала договір дарування належної їй та її чоловіку ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 на користь своєї дочки ОСОБА_4 На думку позивача, боржник порушив норми публічного права, а тому договір дарування в силу положень ст.ст. 203, 215 ЦК України є недійсним.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 28 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Кредит Європа Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Кредит Європа Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем було надано суду докази існування публічного обтяження у вигляді арешту всього майна боржника ОСОБА_2, у тому числі і частки спірної квартири, власником якої вона є у рівних частках з ОСОБА_3, а тому вважає помилковим висновок суду про відсутність доказів існування заборони відчуження майна під час укладення договору дарування спірної квартири. Не відповідає обставинам справи висновок суду і про те, що позивачем не подано доказів, які б свідчили про свідомі дії відповідача щодо ухилення від сплати боргу за рішенням суду. Вважає, що саме укладенням договору дарування відповідачі намагалися приховати спірне нерухоме майно від опису державним виконавцем та його відчуження в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед банком.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Кредит Європа Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року ухвалу апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційний суд не встановив обставин, якими спростовується презумпція спільності права власності подружжя на квартиру, що була відчужена за спірним договором дарування, не надав оцінку правовстановлюючому документу на спірну квартиру, датованому 15 квітня 2002 року (а.с.21) та копії свідоцтва про шлюб, який зареєстрований 03 вересня 1988 року (а.с.20), не з'ясував чи надавала ОСОБА_2 письмову згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на відчуження спірної квартири та чи мала вона та її чоловік право здійснювати відчуження квартири, яка набута у власність під час перебування у шлюбі, за наявності постанови державного виконавця про арешт всього майна боржника ОСОБА_2, не звернув увагу, що договір дарування укладено між близькими родичами (батьком та дочкою) після ухвалення та звернення до виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції. Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача про витребування у приватного нотаріуса копії договору дарування квартири від 28 вересня 2015 року та належним чином посвідченої згоди подружжя дарувальника (а.с.27-28), а справа була розглянута за відсутності в матеріалах справи копії спірного договору, визнання недійсним якого було предметом позову у цій справі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасована ухвала апеляційного суду, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України є обов'язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Кредит Європа Банк», суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених нормами ЦК України, є необґрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Позивачем не доведено, що неможливість виконання судового рішення щодо стягнення грошових коштів на користь банку настала у зв'язку із укладенням договору дарування квартири.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 серпня 2008 року між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір споживчого кредиту № 00014-МL-23 на суму кредиту у розмірі 160 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних на строк до 01 серпня 2023 року.

З метою забезпечення виконання умов даного договору, цього ж дня було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року у справі № 761/31846/14-ц стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_6 солідарно на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 1 860 039 грн 79 коп., а також судовий збір у розмірі 1 827 грн, з кожного.

15 червня 2015 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчі листи про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №00014-ML-23 від 01 серпня 2008 року у розмірі 1 860 039 грн 79 коп. та судових витрат у розмірі 1 827 грн з кожного на примусове виконання рішення суду від 19 січня 2015 року.

13 липня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження № 48111055 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року.

09 вересня 2015 року у межах зазначеного виконавчого провадження старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про арешт майна ОСОБА_2, відповідно до якої накладено арешт на все майно боржника.

Встановлено, що 28 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та його дочкою ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, згідно умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 отримала у дар квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5129.

При цьому ОСОБА_2 надала своєму чоловікові ОСОБА_3 нотаріально посвідчену письмову згоду на укладення вказаного договору дарування квартири, яка набута ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Апеляційний судом було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Майорової А.В. належним чином посвідчену копію договору дарування квартири АДРЕСА_3, загальною площею 135,8 кв.м, житловою площею 78,1 кв.м., що посвідчений 28 вересня 2015 року за реєстровим №5129, а також належним чином посвідчену згоду дружини дарувальника (а.с.238-239, 240, т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Кредит Європа Банк» зазначало, що квартира, яка була відчужена за спірним договором дарування, є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки придбана під час шлюбу, а тому ОСОБА_2 не мала права надавати своєму чоловіку ОСОБА_3 згоду на дарування належної їй на праві спільної сумісної власності квартири, а останній не мав право її відчужувати за наявності судового рішення про стягнення заборгованості та арешту всього майна боржника ОСОБА_2

По справі встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 03 вересня 1988 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 03 вересня 1988 року серії НОМЕР_1 (а.с.20).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 22 квітня 1998 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 15 квітня 2002 року № 518-С/КІ, ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_3, загальною площею 135,8 кв.м, житловою площею 78,1 кв.м (а.с. 21, т.1).

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття ОСОБА_3 права приватної власності на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з вимогами ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім'я одного з подружжя.

Таким чином, з урахуванням законодавства, чинного на момент набуття у власність спірної квартири, сам по собі факт набуття спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 2218/2106/11.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_3, яка була відчужена ОСОБА_3 за спірним договором дарування, є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2

При цьому обгрунтування ОСОБА_3 про набуття спірної кватири в порядку приватизації ним особисто, правового значення не мають, оскільки не узгоджуються з вимогами ст.24 КпШС України.

Відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст.216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (ст.ст.215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно з приписами ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешт державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Згідно з положеннями ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

При цьому, колегія суддів вважає, що сам по собі факт не внесення відомостей про існування заборони на відчуження спірного нерухомого майна до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право розпоряджатися нерухомим майном, ураховуючи, що про встановлену державним виконавцем заборону відчужувати майно відповідачу ОСОБА_3 було відомо.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року у справі № 6-2360цс16.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що при укладенні 28 вересня 2015 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3, який діяв за письмової згоди своєї дружини ОСОБА_2, порушив заборону державного виконавця щодо реалізації (відчуження) арештованого майна, а тому даний договір дарування, який укладений між ОСОБА_3та ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки його укладення між сторонами та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні судового рішення, чим порушує права позивача.

Таким чином, у порушення ст.ст. 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам сторін та обставинам справи, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Кредит Європа Банк».

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення суду першої інстанції призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ПАТ «Кредит Європа Банк» з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ПАТ «Кредит Європа Банк» сплатило судовий збір у розмірі 1 378 грн (а.с.26, т.1), за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515 грн 80 коп. (а.с.72, т.1), та за подання касаційної скарги у загальному розмірі 1 653 грн 60 коп. (а.с.124, 141, т.1).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення та задовольняє позов ПАТ «Кредит ЄвропаБанк» про визнання недійсним договору дарування, тому із сторін цього договору на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 2 273 грн 70 коп., з кожного окремо.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк»задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3та ОСОБА_4, що посвідчений 28 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою Аллою Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №5129.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк»судовий збір у розмірі по 2 273 грн 70 коп., з кожного окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді