КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Орєхов О.І.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4608/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року про відмову у забезпеченні позову по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» до ОСОБА_2, державного реєстратора Київської обласної філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Янчук Світлани Василівни, товариства з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод», державного реєстратора комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Желтоухової Жанни Сергіївни про визнання недійсним правочину,

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ТОВ Агрофірма «Матюші» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2, державного реєстратора Київської обласної філії КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Янчук С.В., ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Желтоухової Ж.С. про визнання недійсним правочину.

Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви позивача ТОВ Агрофірма «Матюші» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборону усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії у відношенні земельної ділянки.

Не погоджуючись із такою ухвалою, позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року та постановити нову, якою заяву товариства про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі зазначає, що в процесі розгляду справи позивачу стало відомо про вчинення дій з боку фізичних осіб як власників земельних ділянок і ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», спрямованих на здійснення поділу земельної ділянки з метою унеможливлення виконання судового рішення по справі у разі задоволення позовних вимог. Зокрема, поділ ділянок був вчинений у межах Олійниково-Слобідської та Сидорівської селищних рад Київської області, де орендарями є інші особи, а саме: ТОВ «Олійникова Слобода» та ПОСП «Сидори», засновником яких є ТОВ «Ресіліент Агро», яке одночасно є засновником ТОВ Агрофірма «Матюші», і спори щодо яких наявні в суді.

Вказує, що суд не звернув уваги на те, що у випадку поділу чи об'єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію ділянки та її кадастровий номер скасовуються, а поземельна книга на цю ділянку закривається, що унеможливить поновлення порушених прав орендаря.

Також посилається на неврахування судом того, що відповідачі можуть вчинити дії, спрямовані на унеможливлення виконання судового рішення у даній справі шляхом розірвання оспорюваного договору оренди та укладення між собою нового договору оренди цієї ж ділянки чи передачі її в оренду іншій особі.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Зазначає, що суд правомірно відмовив у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на відсутність до цього підстав, а доводи апеляційної скарги ТОВ Агрофірма «Матюші» є надуманими та безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують висновків суду.Тому просить відмовити ТОВ Агрофірма «Матюші» у задоволенні скарги, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

В суді апеляційної інстанції представник ТОВ Агрофірма «Матюші» адвокат Грунський В.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив скаргу задовольнитити і скасувати ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідачі належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ТОВ Агрофірма «Матюші» до ОСОБА_2, державного реєстратора Київської обласної філії КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Янчук С.В., ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Желтоухової Ж.С. про визнання недійсними правочинів та скасування рішень державного реєстратора.

Провадження у справі відкрите 16 жовтня 2018 року.

Предметом спору у справі є визнання недійсним вчиненого відповідачем ОСОБА_2 одностороннього правочину щодо розірвання договору оренди земельної ділянки з ТОВ Агрофірма «Матюші», визнання недійсним укладеного 29 грудня 2017 року між ОСОБА_2 і ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» договору оренди цієї ж земельної ділянки та скасування рішень державного реєстратора Янчук С.В. щодо державної реєстрації припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» на спірну ділянку і реєстрації права оренди земельної ділянки за ТзДВ «Шамраївський цукровий завод».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 липня 2014 року між ТОВ Агрофірма «Матюші» і ОСОБА_2 було укладено договір оренди, згідно якого ОСОБА_2 передала товариству в оренду земельну ділянку розміром 2,1151 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Наприкінці грудня 2017 року позивач отримав від ОСОБА_2 повідомлення про розірвання договору оренди в односторонньому порядку з підстав невиконання зобов'язань по сплаті орендної плати за 2016-2017 роки. У лютому 2018 року позивачу стало відомо, що на підставі цього повідомлення державний реєстратор КОФ КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Янчук С.В. 28 грудня 2017 року зареєструвала припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» на спірну земельну ділянку, а 05 січня 2018 року зареєстрував право оренди на цю ділянку за ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» на підставі укладеного між ним та ОСОБА_2 договору оренди від 29 грудня 2017 року.

Позивач вважає, що як розірвання ОСОБА_2 в односторонньому порядку договору оренди із ТОВ Агрофірма «Матюші» та наступне укладення нею договору оренди з ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» суперечить закону та умовам договору оренди і порушує права позивача.

Заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборону усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії у відношенні земельної ділянки позивач обґрунтовував тим, що під час розгляду справи позивачу ТОВ Агрофірма «Матюші» стало відомо про вчинення дій боку інших фізичних осіб як власників земельних ділянок та ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», спрямованих на здійснення поділу земельної ділянки з метою унеможливлення виконання судового рішення по справі у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов'язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову за заявою позивача, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки їх неспівмірністю та відсутністю підстав для їх застосування.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції є правильними, такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Постановляючи ухвалу про відмову у вжитті заходів забезпечення позову, суддя обґрунтовано врахував як зміст вимог ТОВ Агрофірма «Матюші», які полягають у визнанні недійсними правочинів та рішень державного реєстратора, так і відсутність доказів про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Колегія суддів також погоджується з тим, що позивач не надав доказів про вчинення відповідачем ОСОБА_2 дій чи наміри вчинити дії щодо поділу земельних ділянок, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява позивача ґрунтується на припущеннях та не доводиться об'єктивними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкових висновків про недоведеність заявником підстав для вжиття заходів забезпечення позову відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки, подаючи заяву, про вжиття заходів забезпечення позову, заявник не надав суду відомостей чи доказів, що відповідач ОСОБА_2 вчинила або має намір вчинити дії щодо поділу спірної земельної ділянки. Встановлено, що на даний час справа розглядається судом із близько 5 місяців, і відсутні докази, що за вказаний період відповідачем ОСОБА_2 було вчинено чи розпочато дії щодо поділу земельної ділянки.

Посилання апелянта на правовідносини між іншими особами, які не є учасниками справи, зокрема ТОВ «Олійникова Слобода» та ПОСП «Сидори» оцінюються колегією суддів критично, оскільки є недоречними і не мають правового значення для розгляду цієї справи.

Крім цього, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову з огляду на таке.

Так, заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборони усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії у відношенні цієї ділянки, не є співмірними, бо не пов'язані і не стосуються забезпечення виконання заявлених позовних вимог.

Зокрема, у випадку задоволення вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних правочинів, таке рішення не підлягає примусовому виконанню в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а, отже, його виконання не може бути утруднене чи унеможливлене. В тому числі рішення про визнання правочину недійсним не є підставою для внесення державним реєстратором змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Це ж стосується і ефективного захисту прав позивача, які будуть захищені з моменту набрання таким рішенням законної сили.

Щодо вимог позивача про скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» і реєстрації права оренди на спірну ділянку за ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», то дані вимоги теж не підлягають виконанню з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2018 року (п.5.17) у справі № 915/127/18, згідно якого право або інтерес позивача, який вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи. При цьому рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Аналогічна позиція міститься у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, де суд вказав, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (п.32).

Вимоги про скасування відповідних записів про проведену державну реєстрацію права оренди за відповідачем ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» для поновлення своїх прав оренди позивачем у справі не заявлені.

Крім цього, доводи позивача щодо можливого поділу відповідачем ОСОБА_2 спірної земельної ділянки чи повторного укладення інших договорів або повторного розірвання фактично можуть стосуватися порушення його прав як орендаря цієї ділянки у майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою (а згідно ст.ст.395, 396 ЦК України і особа, яка має речові права на чуже майно), може звернутися до суду із вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже, якщо позивач, який як орендар ділянки має речові права на чуже майно, має достатні підстави передбачати можливість порушення своїх прав іншою особою, то в такому випадку законом визначений чіткий спосіб захисту - це звернення до суду із відповідним позовом про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, а не забезпечення позову з огляду на імовірне порушення прав у майбутньому, яке не пов'язане із позовними вимогами.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, відповідає обставинам справи, і тому не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» залишити без задоволення.

Ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді