КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4380/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року м. Київ

Справа № 761/44662/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року, постановлену у складі судді Юзькової О.Л., про повернення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, звернення стягнення на майно та виселення,

встановив:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, звернення стягнення на майно та виселення- визнано неподаною та повернуто заявникові.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі посилався на те, що відповідно до положень ст. ст. 1, 2, 10 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно та грошові кошти боржника можливе на підставі рішення суду, про яке просить позивач. Вказаним законом не вимагається конкретизувати все інше майно, наявне у боржника (відповідача). Виявлення такого майна покладається на державного виконавця, а не на позивача. Отже, з урахуванням вимог вказаного Закону, державний виконавець може встановити черговість стягнення на кошти та інше майно боржника на підставі виконавчого документу, про яке просить позивач.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, в якому просить:

- стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 1 046 377,50 грн., у тому числі: 940 249,66 грн. - основна сума боргу за договором позики від 29.07.2016 року № 2614, 26 430,00 грн. - три проценти річних за період з 06.12.2017 року по 13.11.2018 року та 79697,84 грн. - інфляційних втрат за період з 06.12.2017 року по 13.11.2018 року;

- звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів, за початковою ціною предмета іпотеки 1 005 000 грн. для його подальшої реалізації.

- виселити ОСОБА_3 та всіх мешканців з квартири АДРЕСА_1,

- звернути стягнення на інше майно, кошти та джерела ОСОБА_3

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що 29.07.2016 року між позикодавцем/позивачем ОСОБА_2 та позичальником/відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2614. Відповідно до пункту 1.1 договору, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 1020 294 грн. 82 коп., що еквівалентно 37 100,00 євро, що в подальшому іменується позика, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк та на умовах, встановлених в графіку повернення позики згідно з п. 3.1 цього договору.

Однак, відповідач коштів не повернув до листопада 2018 року.

Відповідно до п. 4.1 договору виконання зобов'язань за цим договором забезпечується іпотекою квартири АДРЕСА_1.

29.07.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В., відповідно до п. 1 якого, іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором позики з усіма змінами і доповненнями до нього від 29.07.2016 року. Відповідно до п. 15 іпотечного договору, у разі невиконання іпотекодавцем у строк до 29.09.2016 року зобов'язання, сторони домовилися про те, що звернення стягнення та реалізація предмета іпотеки у разі звернення стягнення на нього може бути здійснена шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку». Згідно з п. 19 іпотечного договору, сторони домовились про те, що у разі невиконання іпотекодавцем зобов'язання забезпеченого іпотекою цей договір передбачає застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки - згадану квартиру іпотекодержателю та є правовою підставою для реєстрації права власності на вищезгадане майно у відповідних органах.

У зв'язку з тим, що відповідач не виконує свої зобов'язання за договором позики позивач звернувся до суду з позовом, в якому визначив вищезазначені способи захисту своїх прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не конкретизовано вимогу щодо іншого майна (його місцезнаходження) відповідача, на яке позивач просить звернути стягнення; відсутня конкретизація вимоги щодо виселення мешканців квартири, що не надає змоги суду встановити коло сторін, відсутність оригіналів доказів сплати судового збору.

03 грудня 2018 року надійшла заява ОСОБА_2 про виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху, до якої було долучено заяву про залишення позовної заяви без розгляду в частині щодо вимоги про виселення інших мешканців, пояснення щодо інших позовних вимог та оригінали доказів сплати судового збору.

Як вбачається з заяви про усунення недоліків, позивач зазначав про те, що вимога суду щодо конкретизації іншого майна, на яке можливо звернути стягнення на предмет іпотеки, не може бути виконана, оскільки така інформація може бути надана лише в межах виконавчого провадження державному виконавцю після винесення рішення, про яке просить позивач, посилаючись на ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки щодо позовної вимоги про звернення стягнення на інше майно, кошти та джерела ОСОБА_3, позивачем не усунуто. Крім того, посилання позивача на ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» у своїх поясненнях, суд не прийняв до уваги, оскільки останні застосовуються при наявності рішення суду на примусовому виконанні у приватного чи державного виконавця. Інших заяв чи клопотань від позивача в адресу суду станом на 17 грудня 2018 року до суду не надходило.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом, серед інших позовних вимог позивача ОСОБА_2, однією з вимог є звернення стягнення на «інше майно, кошти та джерела відповідача ОСОБА_3».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено способи захисту, які застосуються судом. Зокрема, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч.1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Форма та зміст позовної заяви, яка подається до суду, визначені ст.ст.175, 177 ЦПК України. Зокрема, частиною 3 статті 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити, зокрема: - зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; - виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

Отже, порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано ЦПК України. Подання заяви до суду, її форма та зміст, здійснюється та оформлюється з дотриманням відповідних умов та вимог, встановлених законом.

Враховуючи викладене, в порушення ст. 175 ЦПК України позивач не виклав конкретизований зміст позовної вимоги про звернення стягнення на інше майно, кошти та джерела відповідача ОСОБА_3, з її обґрунтуванням та чіткою вказівкою, на яке саме «інше майно ОСОБА_3» необхідно звернути стягнення, його місцезнаходження.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_2, оскільки виправленої позовної заяви, яка б відповідала вимогам ст. 175-176 ЦПК України (тобто позовної заяви у виправленій редакції), позивач не подав та викладені в ухвалі від 22 листопада 2018 року недоліки позовної заяви у повному обсязі не усунув.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до положень ст. ст. 1, 2, 10 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно та грошові кошти боржника можливе на підставі рішення суду, про яке просить позивач та вказаним законом не вимагається конкретизувати все інше майно, наявне у боржника (відповідача), колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки зазначені вимоги Закону застосовуються у разі наявності судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів (виконання рішення суду майнового характеру), яке перебуває на примусовому виконані, з метою повного виконання рішення суду.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Порядок звернення стягнення на майно боржника встановлено розділом VII Закону України «Про виконавче провадження», статтею 48 якого визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, статтею 50 - звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна фізичної особи, статтею 51 - звернення стягнення на заставлене майно, статтею 53 - звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб.

Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі щодо неусунення недоліків позовної заяви в частині позовних вимог про звернення стягнення «на інше майно, кошти та джерела ОСОБА_3», оскільки вказані позовні вимоги не конкретизовані, позивачем не зазначено предмету позову, що унеможливлює виконання судом завдань цивільного судочинства та вирішення спору по суті заявлених позовних вимог у цій частині.

Також в позовній заяві не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо звернення стягнення на «інше майно», тобто підстави для звернення стягнення на конкретно визначене майно за рішенням суду.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що позовна вимога про звернення стягнення на інше майно та грошові кошти відповідача зазначена у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання за договором позики, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обґрунтування позивачем підстав для застосування цивільно-правової відповідальності у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання не конкретизує позовних вимог щодо переліку майна, на яке позивач просить звернути стягнення саме за судовим рішенням.

Інших обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

У зв'язку з наведеним, визначені ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 рокунедоліки позовної заяви ОСОБА_2 та визначення порядку їх усунення не можуть бути порушенням права на справедливий судовий захист і не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач Ящук Т.І.

Судді Немировська О.В.

ЧобітокА.О.