Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 523/1103/18

провадження № 61-11536св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року у складі судді Кисельова В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою та розділ особових рахунків.

Позовна заява мотивована тим, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Вказували, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 03 лютого 2005 року спірна квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 в рівних частках. Загальна площа квартири становить 85,1 кв. м, житлова площа 49,7 кв. м та складається з 4-х житлових кімнат площею: 9,7 кв. м (5), 18,6 кв. м (6), 9,1 кв. м (7), 12,3 кв. м (8), кухні площею 7,5 кв. м, ванної кімнати площею 2,6 кв. м, вбиральні площею 1,0 кв. м, коридору площею 14,3 кв. м, вбудованої шафи площею 1,4 кв. м; квартира обладнана лоджіями.

Звертали увагу, що ОСОБА_3 створив нову сім`ю і проживає зі своєю дружиною за іншою адресою, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 забезпечені іншим житлом і проживають окремо. Зазначали, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, має поганий зір, вимушена нести витрати по утриманню всієї квартири, оскільки відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не сплачують комунальні послуги та не несуть витрати по утриманню квартири, не роблять ремонти.

Посилалися на те, що між ними та відповідачами неодноразово траплялися випадки побутових сварок, у зв`язку з чим, вони були вимушені викликати працівників поліції, звертатися зі скаргами про неправомірні дії відповідачів.

Стверджували, що на пропозицію вирішити мирним шляхом питання щодо порядку користування квартирою і оплати комунальних послуг, відповідачі відмовилися.

Зазначали, що кожному із співвласників належить 17,02 кв. м загальної площі та 9,94 кв. м. житлової площі. За таких обставин, ОСОБА_1 вважала, що у зв`язку із тим, що з нею проживає неповнолітня донька, їй може бути виділена в користування житлова кімната площею 9,7 кв. м.

Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради відмовила щодо відкриття на ім`я ОСОБА_1 особистого рахунку та запропоновала звернутися до суду.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд: визначити порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_2 , виділивши в користування ОСОБА_1 кімнату площею 9,7 кв. м (5), ОСОБА_2 кімнату площею 9,1 кв. м (7), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнати площею 12,3 кв. м (8) та площею 18,6 кв. м. (6).

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 приміщення кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованої шафи відповідно часткам у праві власності на нерухоме майно.

Розділити особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 , відкривши на ім`я ОСОБА_1 особовий рахунок на жилу кімнату площею 9,7 кв. м (5), на ім`я ОСОБА_2 особовий рахунок на жилу кімнату площею 9,1 кв. м (7),

на ім`я ОСОБА_3 особовий рахунок на жилі кімнати площею 18,6 кв. м (6) , площею 12,3 кв. м. (8).

За користування загальними приміщеннями обов`язок зі сплати комунальних послуг залишити за всіма співвласниками.

Визначити порядок виконання рішення суду, відповідно якого рішення суду є підставою для відкриття окремих особових рахунків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи кількість власників квартири неможливо встановити порядок користування у ідеальній частці із збереженням рівних прав співвласників. При цьому районний суд зазначив, що запропонований варіант порядку користування квартирою позивачами, порушує житлові права інших співвласників, оскільки вони утроє повинні займати дві кімнати площею 18,6 кв. м та 12,3 кв. м, а позивачі бажають на кожного отримати по окремій кімнаті площею 9,7 кв. м та 9,1 кв. м.

Суд першої інстанції вказав, що сторони у справі не подавали клопотань щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи, у зв`язку з чим, неможливо встановити дійсну ринкову вартість квартири, а також можливість поділу квартири в натурі, тобто можливості виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Щодо витрат на утримання квартири суд зазначив, що позивачі мають право звернутись із позовними вимогами до відповідачів про стягнення комунальних платежів, відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у зв`язку із неможливістю поділу квартири в натурі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи кількість власників квартири неможливо встановити порядок користування у ідеальній частці із збереженням рівних прав співвласників. Також колегія суддів погодилася із районним судом, що запропонований варіант порядку користування квартирою позивачами, порушує житлові права інших співвласників, оскільки вони утрьох повинні займати дві кімнати площею 18,6 кв. м та 12,3 кв. м., а позивачі бажають на кожного отримати по окремій кімнаті площею 9,7 кв. м. та 9,1 кв. м.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 25 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Заявники зазначають, що суди першої і апеляційної інстанцій не розв`язали спір, залишили конфліктну ситуацію, що призводить до подальших скандалів, звернень до поліції, прокуратури, росту скарг і нових справ.

Звертають увагу на те, що кожному співвласнику спірної квартири належить по 1/5 частці, на 1/5 частки ідеально припадає 17,02 кв. м загальної площі та 9,94 кв. м житлової площі квартири.

Вказують, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають окремо та забезпечені іншим житлом, витрати по утриманню квартири не несуть, ремонти не роблять.

Зазначають, що з урахуванням того, що спірна квартира є чотирьохкімнатною, а співвласників є п`ять осіб, зрозуміло, що кожному неможливо виділити ізольоване жиле приміщення з самостійним виходом, тому звернулися до суду з позовом про встановлення порядку користування приміщеннями квартири, а не про її поділ в натурі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали відзив на касаційну скаргу, у якому зазначили, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що судами попередніх інстанцій не порушено норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржувані рішення обґрунтовані та повністю відповідають вимогам закону.

Зазначають, що запропонований позивачами варіант порядку користування квартирою, порушує житлові права інших співвласників, оскільки вони втрьох (навіть без врахування членів їх сімей) повинні займати дві кімнати площею 18,6 та 12,3 кв. м., а позивачі бажають на кожного отримати по окремій кімнаті площею 9,7 кв. м. та 9,1 кв. м.

Вказують, що дійсно тимчасово не проживають у квартирі АДРЕСА_2 , оскільки бажали поліпшити житлові умови ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 .Крім того, саме ОСОБА_1 та її співмешканець зробили неможливими умови спільного проживання в квартирі, у зв`язку з чим вони вимушені були тимчасово переїхати.

Стверджують, що оплату за спожиті комунальні послуги ОСОБА_1 не здійснює, про що свідчать рахунок за електроенергію станом на 01 липня 2019 року та претензія-повідомлення філії «Інфоксводоканал» ТОВ «ІНФОКС» про наявну заборгованість станом на 01 липня 2019 року за надані послуги з водопостачання і водовідведення.Натомість, вони постійно повністю оплачують за СДПТ та ліфт.

Зазначають, що квартира є спільною власністю і вони мають намір користуватися своїм майном на власний розсуд, зокрема, повернутися проживати в спірну квартиру, але повертатися жити на своїй житловій площі наразі неможливо через погрози фізичного заподіяння шкоди здоров`ю співмешканцем ОСОБА_1 та постійних сварок. Запропонований позивачами варіант користування квартирою їх не влаштовує, оскільки у кожних з них є свої сім`ї, тому кожен потребує окремої кімнати, а не проживання гуртом у кімнаті.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

За адресою спірної квартири зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданого 03 лютого 2005 р. Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної, спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 травня 2005 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 належить по 1/5 частки квартири АДРЕСА_2 .

Технічним паспортом визначено, що загальна площа квартири АДРЕСА_2 становить 85,1 кв. м, житлова площа 49,7 кв. м та складається з 4-х житлових кімнат площею : 9,7 кв. м,18,6 кв. м, 9,1 кв. м, 12,3 кв. м, кухні площею 7,5 кв. м, ванної кімнати площею 2,6 кв. м, вбиральні площею 1,0 кв. м, коридору площею 14,3 кв. м, вбудованої шафи площею 1,4 кв. м, обладнана лоджіями.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Суди попередніх інстанцій встановили, що спірна квартира знаходиться у власності п`яти осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 лютого 2005 року № 190361.

Звертаючись до суду із позовом позивачі просили встановити порядок користування спірною квартирою та розділити особові рахунки.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій відмовили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із неможливістю поділу квартири в натурі, оскільки враховуючи кількість власників квартири неможливо встановити порядок користування у ідеальній частці із збереженням рівних прав співвласників.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд врахував, з чим погодився суд апеляційної інстанції, що оскільки спірна квартира має загальну площу 85,1 кв. м, житлову площу 49,7 кв. м, складається із 4-х житлових кімнат площею: 9,7 кв. м, 18,6 кв. м, 9,1 кв. м, 12,3 кв. м, 7,5 кв. м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні площею 1,0 кв. м, коридору площею 14,3 кв. м, вбудованої шафи площею 1,4 кв. м, обладнана лоджіями, запропонований позивачами порядок користування квартирою, при якому позивачам буде виділено кімнати площею 9,7 кв. м та 9,1 кв. м, а іншим співвласникам кімнати площею 12,3 кв. м та 18,6 кв. м, порушує житлові права відповідачів та принцип рівності часток співвласників.

Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій справу по суті вирішено правильно, проте мотивувальна частина рішень підлягає зміні.

Стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про неможливість встановлення порядку користування спірною квартирою у варіанті, запропонованому позивачами. Запропонований варіант порядку користування квартирою, згідно з яким ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 буде виділено дві кімнати площею 12,3 кв. м та 18,6 кв. м порушить їхні житлові права оскільки вони втрьох повинні займати дві кімнати. При цьому у запропонованому варіанті порядку користування не враховано, що у кожного з відповідачів є сім`я.

Отже, суди дійшли помилкового висновку, що відсутність висновку судової будівельно-технічної експертизи, не дає можливість встановити дійсну ринкову вартість квартири та можливість виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Проведення судової будівельно-технічної експертизи у спорах про визначення порядку користування квартирою, що є у спільній власності, не є необхідним, отже такі висновки судів попередніх інстанцій є хибними.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково з ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року та постанова Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року підлягають зміні в мотивувальній їх частині з підстав, зазначених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк