Справа № 462/5787/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/166/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Бориславського Ю.Л. від 03 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , що діють також в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Граніт», про визнання незаконними окремих особових рахунків та нумерації квартири та виселення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задоволити. Вважає рішення незаконним. Зазначає, що оскільки виділ у натурі частки із спільного майна - квартири є неможливим, відповідач вирішила схитрити і для цього вона у змові з ЛКП Граніт, на території якої є їхня квартира, оформила на квартиру два особові рахунки, а потім ЛКП незаконно без відома і згоди позивача як власника квартири, привласнила квартирі за єдиним номером 6 на два окремі номери АДРЕСА_1 з тим щоб штучно сторонам розділити квартиру якби на два окремі об`єкти. Вказує на те, що такі незаконні зміни призвели до прямого порушення права позивача як власника житла, оскільки відповідач ОСОБА_3 не маючи дозволу житлових органів місцевого самоврядування та дозволу співвласника позивача провели незаконно перепланування квартири в ході якої замурувала вхідні дверні пройоми та позбавила позивача користуватися кухнею та індивідуальним опаленням. При цьому вона самоуправно забрала у своє користування більше житлової та загальної площі у спільній квартирі, яка за рішенням суду апеляційної інстанції визнавалась між сторонами рівними та без відома і згоди другого співвласника поселила квартирантів сім`ю ОСОБА_7. Зазначає, що позивач згідно ст.ст. 57-66 ЦПК України представив всю доказову базу на підтвердження позовних вимог та спростування заперечень відповідачів в тому числі два рішення Залізничного районного суду від 10.05.2016 року та від 02 листопада 2016 року. Як вбачається з рішень суду та розпоряджень райадміністрації у квартирі - спільній власності, відповідач ОСОБА_3 незаконно зробила перепланування. Рішеннями судів її було зобов`язано не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та демонтувати замуровані дверні пройоми з коридору в кухню та між кімнатами, відновити робочу здатність труб індивідуального опалення та демонтувати окремий вхід до квартири на місці віконного прорізу до приміщення кухні. По цих судових рішеннях відкриті виконавчі провадження ДВС, виконання яких утруднюється у зв`язку з тим що відповідач вселила в їхню квартиру квартирантів ОСОБА_4 ОСОБА_6 та їх дітей, а сама як боржник по виконавчому провадженню, виїхала до Італії на постійне місце проживання. Хоча ці рішення судів, які мають преюдиціальну обов`язкову доказовість є в матеріалах справи та досліджувались судом, суд проявляючи упередженість до позивача навіть не оговорив їх у оскаржуваному рішенні, ухилився від надання правової оцінки рішенням, що набули законної сили.

В судове засідання окрім позивача та його представника та представника відповідачок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також, зокрема, і те, що інтереси двох відповідачів у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання скарги, представника відповідачок - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, уточнених позовних заяв, заперечення проти позову, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст.3, ст.ст. 4, 57, 10, 60, ч.1 ст. 11 ЦПК України, ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16, 317, 383, 386, 391, ч.1 ст. 405 ЦК України, ч.1, ч.4 ст. 156, ч.4, 5 ст.9, ч.2 ст. 64, ч.1 ст. 109, 116, 150, 157 ЖК України, ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. №572, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року, ухвалу Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06 та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2005 року виділено у власність ОСОБА_3 1/2 квартири АДРЕСА_2 та гаражний бокс № АДРЕСА_3 та виділено у власність ОСОБА_1 1/2 квартири АДРЕСА_2 та автомобіль «Форд-Сієрра», номерний знак НОМЕР_2 . Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1412 від 27.07.2016 року в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , а довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1411 від 27.07.2016 року стверджується, що в квартирі АДРЕСА_6 зареєстрований ОСОБА_1 . Як вбачається із листа №2/219 від 30.03.2017 року ЛКП «Граніт» створило два особових рахунки для квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі рішення суду №22-298 від 06.02.2005 року. Як вбачається із довідок з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1412 та №1411 від 27.07.2016 року ЛКП «Граніт» здійснило помітки квартира АДРЕСА_5 та квартира «АДРЕСА_6 лише для власної зручності, розпоряджень та інших документів щодо створення двох номерів спірної квартири відповідачем по справі ОСОБА_3 та житлової площі, позивачем суду таких доказів не надано і не здобуто під час судового розгляду, а тому така вимога задоволенню не підлягає. Позов в частині визнання незаконними іменних особових рахунків задоволенню не підлягає, оскільки створення двох особових рахунків по спірній квартирі відбулось на підставі рішення суду про поділ майна подружжя, яким виділено порівно у власність сторін у справі спірної квартири. Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та їхніх малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зі спірної квартири, то така не підлягає задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , їхні неповнолітні діти - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є членами сім`ї відповідача у розумінні законодавства України, тому до них застосовується ст. 157 ЖК України. З огляду на наведене, а також оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, судом встановлено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є членами сім`ї співвласника квартири ОСОБА_3 , не порушують прав іншого співвласника, в матеріалах справи відсутні будь-які докази систематичного порушення умов проживання в квартирі, а тому вони не може бути виселені із вказаного житла без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що частина висновків суду відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, частина ж висновків суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону,- не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені, а тому рішення суду підлягає до часткового скасування.

3.11.2016р. ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , що діють також в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,з участю третіх осіб - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Граніт», у якому остаточно просив:

- визнати незаконними іменні особові рахунки на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсними нумерації АДРЕСА_5 та 6/2 по квартирі АДРЕСА_2 ;

- виселити ОСОБА_4 , її чоловіка ОСОБА_6 , їх дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що йому разом із відповідачкою ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що стверджується свідоцтвом № НОМЕР_3 про право власності на квартиру від 18 березня 1998року. За рішенням суду під час поділу майна кожному з подружжя визначено право по 1/2 ідеальній частині спірної квартири. При цьому позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_3 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ЛКП «Граніт» самоуправно, без згоди другого співвласника, тобто позивача, розділила єдиний особовий рахунок на два окремі особові рахунки та як внаслідок квартирі присвоєно окремі нумерації - АДРЕСА_5 для відповідача та АДРЕСА_6 для позивача. Пояснив, що згодом відповідач ОСОБА_3 , без відома та згоди позивача, як співвласника квартири, зареєструвала, а потім вселила своїх родичів - відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у спільну квартиру. Оскільки добровільно звільнити квартиру відповідачі не бажають, просить виселити ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_6 їхніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2 .

Як вбачається із матеріалів справи, - рішенням Апеляційного суду Львівської області від 6 лютого 2005 року виділено у власність ОСОБА_3 1/2 квартири АДРЕСА_2 та гаражний бокс № АДРЕСА_3 та виділено у власність ОСОБА_1 1/2 квартири АДРЕСА_2 та автомобіль «Форд-Сієрра», номерний знак НОМЕР_4 .1 а.с. 20). Тобто спірна квартира вказаним рішенням суду залишилась у спільній частковій власності по Ѕ частині у позивача та відповідачки ОСОБА_3 без виділення реальних часток квартири.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1412 від 27.07.2016 року в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (Т1 а.с.6), а згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1411 від 27.07.2016 року в квартирі АДРЕСА_6 зареєстрований ОСОБА_1 (Т1 а.с. 7).

Як вбачається із листа №2/219 від 30.03.2017 року ЛКП «Граніт» створило два особових рахунки для квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі рішення суду №22-298 від 06.02.2005 року (Т.1 а.с.47).

З листів ЛКП також вбачається, що розпоряджень та інших документів щодо створення двох номерів спірної квартири не приймалось. Відсутні будь-які документи щодо цього і у матеріалах справи, сторони таких не надали та на такі не посилались.

Відповідно сторони і надалі залишаються співвласниками спірної, єдиної квартири АДРЕСА_2 Ѕ частці про що йшлося вище, а також вбачається з відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (Т.1 а.с.148-150).

Зважаючи на вказане судом підставно відмовлено у задоволенні вимоги про визнання недійсними нумерацій АДРЕСА_5 та 6/2 по квартирі АДРЕСА_2 , оскільки таких окремих квартир (квартир з такими нумераціями) не існує.

Що стосується вимоги про визнання незаконними іменних особових рахунків на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_2 , то така теж до задоволення не підлягала та правильно відхилена судом першої інстанції, оскільки такі два особові рахунки підставно створено ЛКП «Граніт» відповідно до ст.ст. 317, 356 ЦК України, ст. 150 ЖК України та «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 р. №572, звернення відповідачки та згаданого вище рішення суду, про що, зокрема, вказано у листі ЛКП «Граніт» ( Т.1 а.с. 47).

Однак що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та їхніх малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зі спірної квартири, то слід зазначити наступне.

Так, згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

За ст. 357 УК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Також, згідно п.1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, за ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, - відповідачка ОСОБА_3 , вселивши у спірну квартиру, яка належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачці, відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей, як вбачається з матеріалів справи, не вперше порушила права позивача на вільне користування та володіння його майном, а також його право на житло.

Так, відповідачі ОСОБА_6 вселені ОСОБА_3 всупереч вимогам закону без згоди іншого співвласника квартири ОСОБА_1 та їх вселення у квартиру площею 46,8 кв.м однозначно унеможливлює належне користування такою позивачем.

Крім цього, попередньо ОСОБА_3 вчиняла протиправні дії по незаконному переобладнанні квартири, що порушувало ці ж права позивача, що встановлено рішеннями судів, що набрали законної сили, а саме у справі №462/7242/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, у справі №462/2989/16ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Залізнична районна адміністрації ЛМР про демонтаж окремого входу та відновлення віконного прорізу; у справі №462/4792/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Також, слід вказати і про те, що відповідачка ОСОБА_4 знову ж без згоди співвласника квартири ОСОБА_1 незаконно зареєстрована у квартирі ЛКП «Граніт», що також видало безпідставні довідки Форми 2 №1412 та №1411 від 27.07.2016 року, у яких вказані неіснуючі квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 .

Зважаючи на вказане слід вважати, що незаконне вселення одним із співвласників квартири у спільну двокімнатну квартиру площею 46,8 кв.м. чотирьох осіб без згоди іншого співвласника порушило право позивача на володіння та користування квартирою та, зокрема, і його право на житло, оскільки будь-яких даних про наявне у позивача будь-яке інше місце проживання матеріали справи не містять.

Враховуючи вказане доводи позову, слід вважати частково обґрунтованими та такими, що відповідно підлягали до часткового задоволення та безпідставно були відхилені у цій частині судом першої інстанції.

Частково обґрунтованими у згаданій частині слід вважати і доводи апеляційної скарги.

Відповідно рішення суду у частині вирішення цих позовних вимог слід скасувати з ухваленням нового про задоволення позову та виселення ОСОБА_4 її чоловіка ОСОБА_6 та їх дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

В решті рішення суд слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 3 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , що діють також в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Граніт» про виселення - скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині позовних вимог задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра