ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/505/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304020000 Мазуренко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2019 року постановленого у складі судді Мазуренка Ю.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання оформлення додаткової угоди, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання оформлення додаткової угоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що по договору від 27 травня 1994 року частина будинку по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на правах спільного користування неподільного майна. Але 29 серпня 2017 року ОСОБА_3 демонстративно без дозволу позивача вийшла (брекзіт) з договору 1994 року і частину майнових прав передала ОСОБА_2 і неправомірно визначила їх як особисту приватну власність та вільну від договірних зобов`язань приховав діючі судові спори. Але згідно чинного законодавства договір 1994 року, зберігає свою силу в повному обсязі і після переходу права власності правонаступника, а попередник не звільняється від відповідальності за порушення прав і обов`язків, що мали місце під час його дії. Крім того, позивач зазначає, що «брекзіт» змінив умови спільного проживання, розподілу приміщень, ремонту, що потребує додаткової угоди до договору 1994 року з правонаступником.

Просив зобов`язати ОСОБА_2 , як правонаступника, оформити додаткову угоду до Договору від 27 травня 1994 року, як його невід`ємну частину. Судовий збір стягнути з відповідача.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким визнати, що ОСОБА_2 являється правонаступником з правами і обов`язками попереднього співвласника по договору дарування від 27 травня 1994 року. Судовий збір стягнути з відповідача незалежно від результатів розгляду справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилався на те, що справу розглянуто у спрощеному позовному провадженні без клопотання позивача, що призвело до неповного з`ясування обставин і невідповідності висновків обставинам, а сумніви суду щодо права позивача на подання даного позову позбавило його частково майнових прав і захисту його власності.

Крім того зазначає, що згідно договору дарування від 27 травня 1994 року йому і ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить по 50% без розподілу частин будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 за договором дарування від 29 серпня 2017 року свою частку майнових прав без договірних зобов`язань передала іншій особі ОСОБА_2 , яка згідно частиною 4 статті 358 ЦК України стала правонаступницею її частки в межах попереднього договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , як і позов, є надуманими, необґрунтованими та безпідставними, та такими, що подані завідомо безпідставними, за відсутності предмета спору, і який має очевидно штучний характер, що є неприпустимим та вказують на умисне зловживання процесуальними правами.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Сторони в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_4 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не були доведені обставини, на які він посилався в своїй позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Відповідно до частин 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Спільною частковою власністю має вважатися власність двох чи більше співвласників, частка кожного з яких у праві власності є завідомо визначеною в конкретній величині. Співвласникам, як і кожному індивідуальному власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно статті 627, частини 1 статті 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зміни і доповнення до договору складаються у письмовому вигляді, підписуються сторонами і є невід`ємною частиною цього договору з моменту набрання ними чинності. Для цього підписують додаткові угоди до нього. Додаткові угоди можуть доповню вати, змінювати або скасовувати окремі положення основного договору (при цьому, не можна змінити додатковою угодою сторону угоди).

Дія додаткової угоди поширюється тільки на відносини сторін, визначені договором. Вона не може встановлювати права та обов`язки третіх осіб(якщо жодна зі сторін не представляє їх інтересів),а також не повинна виходити за межі предмету договору.

Укладаючи додаткову угоду, необхідно чітко зазначити в ній найменування сторін і коректно (із зазначенням номера, дати і повної назви договору) посилатися на основний договір. Додаткові угоди укладають, коли на момент укладення договору неможливо точно визначити окремих його умов.

Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 276 ЦПК України розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження за відсутності клопотання позивача про це, колегія суддів вважає, що дана обставина не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення з наступних підстав.

Відповідно до статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно частини 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

А тому, суд першої інстанції, з урахуванням ознак, зазначених у частині 3 статті 274 ЦПК України, визначивши що справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання оформлення додаткової угоди, є малозначною, призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, що не є порушенням положень чинного цивільного процесуального законодавства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що заявлені ним позовні вимоги, викладені у апеляційній скарзі, не були предметом розгляду суду першої інстанції та є відмінними від позовних вимог, викладених у позовній заяві. Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 правонаступником з правами і обов`язками попереднього співвласника по договору дарування від 27 травня 1994 року, викладені у апеляційній скарзі, не розглядаються, оскільки згідно статті 365 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, та колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні його апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання оформлення додаткової угоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Повний текст постанови складений 31 жовтня 2019 року. :