Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 березня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивачів - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зухар Анастасія Вікторівна, відділ державної реєстрації Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, застосування норм щодо удаваного правочину та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

31.10.2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зухар Анастасія Вікторівна, відділ державної реєстрації Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, застосування норм щодо удаваного правочину та визнання права власності, посилаючись на наступні обставини.

15 листопада 2010 року співмешканець ОСОБА_1 - ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_8 грошову суму, еквівалентну 7 000 доларів США, а їх переконав у тому, що ці грошові кошти він обов'язково поверне кредитору, але йому необхідно, щоб вони, як власники квартири АДРЕСА_1, дали згоду на забезпечення договору позики, шляхом передачі ОСОБА_8 у заставу квартири АДРЕСА_1, власниками якої вони є.

15 листопада 2010 року у приміщенні нотаріальної контори ОСОБА_5 написав розписку ОСОБА_8, в якій зазначив, що бере у борг у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі, еквівалентній 7000 доларів США, в термін на п'ять років, і зобов'язується повернути ОСОБА_8 запозичені грошові кошти в строк до 15 листопада 2015 року, а в якості гарантії повернення запозичених коштів ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передають ОСОБА_8 в заставу квартиру АДРЕСА_1.

Після цього, 15 листопада 2010 року, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5, та ОСОБА_8 зайшли до нотаріуса Зухар А.В., де вони, як власники квартири, уклали з ОСОБА_8 договір та проставили свої підписи в договорі про передачу в заставу квартири АДРЕСА_1.

Зазначають, що ніяких правових роз'яснень або консультацій нотаріусом, під час укладання та підписання угоди, їм не надавалося, а всі правові документи стосовно укладеного договору та документи на квартиру були передані нотаріусом Зухар А.В. - ОСОБА_8

Про те, що ними було вчинено договір купівлі - продажу квартири, а не договір застави квартири, вони довідалися лише після 08 жовтня 2013 року, коли ОСОБА_8 звернувся з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.

До жовтня 2013 року вони не знали, що ними було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 та вважали, що квартира АДРЕСА_1 під заставою, але належить на праві власності саме їм, а не ОСОБА_5 та не ОСОБА_8

Грошових коштів за купівлю - продаж квартири ОСОБА_8 їм не передавав, оплату за купівлю квартири не вносив, квартира ОСОБА_8 ними не передавалася, документи на квартиру передані у зв'язку з укладанням договору застави квартири, право власності на квартиру не припинялося після 15 листопада 2010 року, а тому у них було достатньо підстав вважати, що у дійсності 15 листопада 2010 року ними було вчинено договір застави квартири, під час укладання договору позики грошових коштів між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, відповідно до вимог визначених статтями 572-578, 1046-1052 ЦК України, в заставу вони передали квартиру АДРЕСА_1, за запозичені ОСОБА_5 у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 7 000 доларів США.

Таким чином, 15 листопада 2010 року під час укладання договору позики відповідачі у справі ОСОБА_5, ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, з правонаступником ОСОБА_8 являється ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Зухар А.В. не повідомили ним про те, що фактично між ними та ОСОБА_8 укладається не договір позики, а договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 чим змогли ввести їх в оману що до обставин укладання угоди, замовчали факт купівлі - продажу квартири, а вони, в свою чергу, вважаючи, та маючи на увазі, що фактично між ними та ОСОБА_8 укладається договір застави квартири для забезпечення договору позики грошових коштів в сумі 7000 доларів США, які ОСОБА_5 запозичив у ОСОБА_8 саме 15 листопада 2010 року на термін до 15 листопада 2015 року, дали згоду на користь третьої особи, у приміщенні нотаріальної контори та у присутності нотаріуса Зухар А.В. на укладення договору позики, а фактично передали (продали) свою квартиру ОСОБА_8 безоплатно, оскільки грошових коштів від ОСОБА_8 вони не отримували.

За змістом ч. 2 статті 230 ЦК України: сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Просили суд визнати договір купівлі - продажу за яким ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_8 купив квартиру квартири АДРЕСА_1 від 15 листопада 2010 року - недійсним, визнати, що 15 листопада 2010 року під час укладення договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір застави квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6, солідарно, грошові кошти в сумі рівній вартості квартири АДРЕСА_1 420 00 грн. ( чотириста двадцять тисяч гривень) ( а. с. 106-110 уточнена позовна заява ).

Ухвалою судді від 29.11.2018 року було постановлено прийняти до провадження цивільну справу та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 46-47 ).

18.12.2018 року за вх. № 41658 судом було отримано від відповідача ОСОБА_6 відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити позивачам в задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи тим, що 15.11.2010 р. приватним нотаріусом Зухар А.В. було посвідчено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1. Договір було укладено між позивачами по цій справі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (продавцями) та його покійним батьком ОСОБА_8

Згідно умов та тексту вказаного договору, який має назву саме «Договір купівлі- продажу квартири», а не «Договір застави» чи ще якось, продавці за обумовлену з покупцем суму коштів передали у власність останньому належну їм на праві спільної часткової власності квартиру.

В той же день сторони договору у нотаріуса підписали кілька заяв, зміст яких також підтверджує, що укладається саме договір купівлі-продажу, а не будь-який інший договір, і саме між сторонами цього договору, без будь-яких інших учасників і додаткових умов, (копії договору купівлі-продажу та відповідних заяв додані позивачами до позовної заяви).

Також до позовної заяви додано копію Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 28004167 від 15.11.2010 р., в якому в графі «примітка» зазначено, що витяг наданий для відчуження.

Надані копії документів підтверджують їхню дійсність і не містять жодної інформації, яка б підтверджувала неправдиві, надумані посилання позивачів про те, що вони ніби укладали договір застави, а не купівлі-продажу, що їх ніби нотаріус не ознайомлювала зі змістом договору і т.ін.

Не відповідає дійсності і заява позивачів про те, що вони ніби лише після 08.10.2013 р. дізнались, що уклали договір купівлі-продажу, а не договір застави. Адже ще 15.11.2010 р. у них нотаріусом було вилучено їхнє право власності на квартиру (свідоцтво про право власності від 22.08.2000 р.) і погашено у зв'язку з продажом та зміною власника. Після цього позивачі припинили оплачувати комунальні послуги по квартирі, накопичили величезні борги, розраховуючи, що їх буде погашати новий власник ОСОБА_8

Тому позивачі безпідставно стверджують, що після укладення оспорюваного ними договору купівлі-продажу квартира ніби залишилась у їхньому «віданні, розпорядженні та утриманні», що вони «систематично вносили оплату на користування квартирою». Вони дійсно проживали в цій квартирі і просили його батька, як нового власника квартири, про відстрочку виселення, про що свідчить його позов до суду у справі № 357/13330/13-ц (копія ухвали суду по цій справі від 16.09.2014р. додана позивачами до позову). Але власниками квартири вони вже не були і розпоряджатись нею не могли, про що добре знали.

Підтвердженням цьому є і пред'явлений в 2014 році позивачами ОСОБА_3 позов до ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу квартири «з підстав не внесення оплати за купівлю квартири 15.11.2010 р. у відповідності до вимог ст.692 ЦК України» (копія ухвали суду від 15.04.2016р. по справі № 357/7614/14-ц додана до позовної заяви). Зміст цих позовних вимог свідчить про те, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять суд розірвати договір купівлі-продажу квартири, оскільки ніби не отримали за неї кошти при продажу, а не визнати недійсним договір купівлі-продажу, оскільки ніби укладали договір застави, та позивачі не могли мати доказів не з'являлись до суду і справа врешті була залишена без розгляду.

Про існування будь-яких домовленостей між позивачами та співвідповідачем по цій справі ОСОБА_5, про написання будь-яких розписок між ними, - покупцеві, яким був його батько ОСОБА_8, відомо не було. Більше того, він має підстави стверджувати, що ніякої розписки 15.11.2010 р. не складалось, ця розписка була написана нещодавно спеціально для долучення до позовної заяви. Адже судові спори по цій квартирі розпочались ще в 2013 році, а розписка вперше згадується і надається лише в 2018 році. Тому, на його думку, має місце недобросовісне користування правами з боку позивачів, оскільки вони разом з ОСОБА_5 намагаються штучно створити неправдиві докази з метою перешкоджання встановлення об'єктивної істини по справі, введення суду в оману та порушенню його законних прав власника спадкового майна.

Не відповідає дійсності і вказане позивачами місце їх проживання (адреси) та додана копія довідки за № 5155 від 04.07.2017р. Управління адмінпослуг вже застаріла, оскільки згідно акту державного виконавця від 15.06.2018 р. (копія якого додана до позову) позивачі були виселені з спірної квартири на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 13.02.18 р. (виконавчий лист № 2/357/556/18 від 30.03.2018р.).

І з того часу за вказаною адресою не проживають і не є зареєстрованими (копія відповідної довідки №9560 від 07.12.2018р. Управління адмінпослуг додається до цього відзиву). Дійсна адреса проживання, перебування відповідачів йому не відома, тому надіслати їм копії відзиву не має можливості.

Факт виселення позивачів з його квартири підтверджується також копією ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 19.11.2018р. по справі № 357/12062/18, яку він нещодавно отримав поштою. Ця ухвала винесена по скарзі ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо її примусового виселення з квартири, яке відбулося 15.06.2018р. (копія ухвали суду від 19.11.2018р. додається до відзиву).

Він вважає, що крім безпідставності, недоведеності та надуманості пред'явлених до нього позовних вимог, також підставою відмови у задоволенні цих вимог є пропуск позивачами позовної давності.

За ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки позивачі, як сторона договору купівлі-продажу квартири; 15.11.2010 р. особисто були у нотаріуса і особисто підписували оспорюваний ними правочин, то перебіг позовної давності для них розпочався саме з 15.11.2010 р. і закінчився відповідно 15.11.2013 р.

До позовної заяви позивачі додали всіма ними підписаний документ, датований 31.10.2018 р., який назвали «Підтвердження позивачів про те, що ними не подано іншого позову до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом і з тих самих підстав».

Але позивачі приховали, що 04.04.2014р. Білоцерківський міськрайонний суд по справі № 357/16335/13-ц, 2/357/324/14 вже прийняв рішення у справі за їхнім аналогічним позовом до ОСОБА_8 про визнання цього ж договору купівлі-продажу від 15.11.2010 р. недійсним як удаваного правочину. Цим рішенням в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.07.2014 р. рішення залишено без змін (копії рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 04.04.2014р. та ухвали Апеляційного суду від 15.07.2014 р. додає до відзиву).

Крім того, в рішенні суду від 04.04.2014 р. вже встановлені обставини, які мають значення для цієї справи і відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, де зазначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, тобто це є підставою для звільнення від доказування. Зокрема, при огляді матеріалів посвідчення оспорюваного договору, судом не виявлено будь-яких порушень, пов'язаних з вчиненням дій приватним нотаріусом Зухар А.В. Також суд в рішенні зазначив, що згідно з повідомленням начальника Головного Управління юстиції в Київській області від 12.02.2014 р. нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Зухар А.В. припинено 27.03.2013 р., а позивачі знову залучають цю особу як нотаріуса в якості третьої особи, не вказуючи адреси діяльності.

Таким чином, після прийнятого 04.04.2014 р. Білоцерківським міськрайонним судом рішення у справі № 357/16335/13-ц, було підтверджено законність права власності його покійного батька ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1. Тобто, він як його спадкоємець, також є законним власником цієї квартири. Його право власності встановлено на підставі рішення суду від 30.05.2017 р., яке набрало законної сили 09.06.2017 р. Державна реєстрація його права власності відбулась 16.06.2017 р.

До того ж, в позові, пред'явленому до нього, не наведено жодних підстав та обгрунтування, за якими позивачі просять визнати за ними право власності на спірну квартиру, тобто - позбавити його права власності на цю квартиру ( а. с. 67-73 ).

Крім того, 18.12.2018 року відповідачем ОСОБА_6 надано заяву про застосування позовної давності ( а. с. 88-89 ).

Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду ( а. с. 99-100).

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_4, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги позивачів визнав.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, у відзиві на позовну заяву, яка отримана судом 18.12.2018 року, останній просив заслухати справу в його відсутність, оскілки з'явитися до суду не має можливості із-за зайнятості ( а. с. 72 ).

Третя особа Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області направив до суду заяву, отриману судом 07.02.2019 року за вх. № 5209, в якій просили розглядати справу без участі представника відділу державної реєстрації управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради на розсуд суду.

Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зухар Анастасія Вікторівна в судове засідання не з'явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлена належно, письмових пояснень, заяв чи будь-яких клопотань суду не направила та відповідно до положень ст. 130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлена належно про розгляд справи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що 15.11.2010 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зухар А.В. було посвідчено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 ( а. с. 8-9 ).

Зазначений договір було укладено між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (продавцями) та ОСОБА_8 ( покупцем ), який підписаний з обох сторін, що свідчить проте, що сторони договору купівлі-продажу погоджуються з умовами та обізнані з усіма правами.

Крім того, заявами, які були підписані позивачами, останні підтвердили, що квартира яка відчужується належить їм на праві приватної спільної часткової власності та підтверджують, що в поточному звітному році правочин щодо продажу нерухомого майна ними не вчинявся ( а. с. 9 ).

Відповідно до ст. 655 ЦК України («Договір купівлі-продажу») за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачі просили суд визнати вищевказаний договір купівлі-продажу від 15.11.2010 року недійсним, визнати, що фактично мале місце укладання договору застави, визнати право власності на зазначену квартиру та стягнути грошову компенсацію, оскільки з боку відповідачів мав місце обман, оскільки останні вважали, що укладають договір застави, а не купівлі-продажу.

В судовому засіданні при наданні пояснень позивачі та їх представник посилалися саме на обставини того, що при укладання правочину були введенні в оману з другої сторони, просили застосувати статтю 230 ЦК України та стягнути збитки у сумі 420 000 гривень, оскільки нормою зазначеної статті передбачено, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та визнати за позивачами право власності на вищевказану квартиру.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_8, третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зухар Анастасія Вікторівна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позивачам в задоволенні позовних вимог відмовлено ( а. с. 76-77 ).

З зазначеного судового рішення вбачається, що позивачі звертаючись до суду з позовними вимогами посилалися на те, що останні вважали, що уклали 15.11.2010 року договір застави своєї квартири, а не купівлі-продажу. Посилалися, що договір купівлі-продажу ними було укладено під впливом обману, обман стосувався природи правочину, наслідків які бажав для себе відповідач, а не власники квартири, оскільки наміру продавати квартиру у них не було, сума з продажу квартири 35217 грн. фактично не була виплачена. Вважали, що договір купівлі-продажу є недійсним з підстав ст. 230 ЦК України, оскільки не відповідає вимогам дійсності правочину, в тому числі обставинам, що мають істотне значення, визначеним вимогам ст. 229 ЦК України. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник, позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 позовні вимоги змінили та просили визнати оспорюваний договір купівлі-продажу від 15.11.2010 року удаваним правочином.

Вказаним судом рішенням встановлено, що при огляді матеріалів посвідчення оспорюваного договору, судом не виявлено будь-яких порушень, пов'язаних з вчиненням дій приватним нотаріусом Зухар А.В. Свідок ОСОБА_11, яка працювала помічником приватного нотаріуса Зухар А.В. особисто надавала продавцям квартири для ознайомлення проект договору, щоб вони ознайомилися та усунули можливі помилки. Свідок ОСОБА_5 на запит представника відповідача чітко показав, що письмового договору позики грошей з ОСОБА_8 укладено не було. В ході розгляду справи було достовірно встановлено, що 15.11.2010 року позивачами внаслідок добровільного формування внутрішньої волі відбулося укладання договору купівлі-продажу квартири за ціною зазначеною в п. 2.1 договору - 35217 грн.

За відсутності належних доказів договору позики грошових коштів між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, належних доказів на підтвердження укладання саме договору застави, в забезпечення договору позики, відсутності доказів, що сторони мали на меті та свідомо бажали приховати правочин щодо застави свого майна, а тому суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними доказами по справі і задоволенню не підлягають (а. с. 77 ).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15.07.2014 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2014 року залишено без змін.

Зазначене судове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2014 року набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2017 року визнано за ОСОБА_6 право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом серед іншого і на спірну квартиру АДРЕСА_1 ( а. с. 28-29 ).

Зазначене рішення суду набрало законної сили 09.06.2017 року.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Вирішено усунути перешкоди ОСОБА_6 у користуванні належної йому на праві власності квартири шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення ( а. с. 31-32 ).

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року зазначене заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2018 року залишено без змін.

Зазначеною постановою Київського апеляційного суду встановлено, що посилання відповідачів, що договір купівлі-продажу квартири вони не підписували, оскільки вважали, що підписують розписку, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Крім того, відповідачами не надано до суду доказів на підтвердження недійсності договору купівлі-продажу квартири.

В судовому засіданні позивачі підтвердили, що вони дійсно були 15.11.2010 року у нотаріуса та ставили свій підпис в договорі.

Під час розгляду вказаної справи не знайшло свого підтвердження того, що позивачі під час підписання договору купівлі-продажу були введені в оману, про що останнім не було відомо про укладання саме договору купівлі-продажу, та як спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Зазначене, спростовується і судовим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.04.2014 року, яке набрало законної сили та яким встановлено, що помічником нотаріуса ОСОБА_11 особисто було надано позивачам ( продавцям ) квартири для ознайомлення проект договору купівлі-продажу та внаслідок добровільного формування внутрішньої волі відбулося укладання договору купівлі-продажу квартири за ціною зазначеною в п. 2.1 договору - 35 217 грн.

Інших належних та допустимих доказів з боку позивачів до суду не було надано.

До того ж, самі позивачі в судовому засіданні на запитання суду зазначили, що зверталися до правоохоронних органів з приводу того, що шляхом обману вони уклали договір купівлі-продажу, однак останнім було повідомлено, що перевіркою не було встановлено порушень при укладанні вказаного договору.

З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2010 року є необґрунтованими та недоведеним, а тому не підлягають до задоволення.

Оскільки, відмовлено позивачам в задоволенні позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним, не підлягають до задоволення і інші вимоги позивачів.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позову по суті, строк позовної давності не застосовується.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Оскільки, в задоволенні позовних вимог позивачам було відмовлено у повному обсязі, то судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 655 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 19, 76, 77, 81, 82, 133, 141, 263, 265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зухар Анастасія Вікторівна, відділ державної реєстрації Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, застосування норм щодо удаваного правочину та визнання права власності, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення повного рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса проживання: АДРЕСА_1, ІНП: НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2, виданий Білоцерківським МВМ № 2 ГУ МВС України в Київській області 18 січня 2005 року );

Позивач: ОСОБА_2 ( адреса проживання: АДРЕСА_1, ІНП: НОМЕР_3, паспорт НОМЕР_4, виданий МВ № 2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 25 жовтня 2000 року );

Позивач: ОСОБА_3 ( адреса проживання: АДРЕСА_1, ІНП: НОМЕР_5, паспорт НОМЕР_6, виданий МВ Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 06 липня 1999 року );

Відповідач: ОСОБА_6 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_3, ІНП: НОМЕР_7, паспорт НОМЕР_8, виданий Білоцерківським РВ Управління ДМС України в Київській області 14 червня 2016 року );

Відповідач: ОСОБА_5 ( адреса проживання: АДРЕСА_4, ІНП: НОМЕР_9 );

Третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Зухар Анастасія Вікторівна ( адреса місцезнаходження: АДРЕСА_5 );

Третя особа: відділ державної реєстрації Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради ( адреса місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, бульвар Олександрійський, 94 ).

Повне судове рішення складено 25 березня 2019 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов