Єдиний унікальний номер 234/125/16-ц Номер провадження 22-ц/804/2656/19

Номер провадження 22-ц/804/2656/19

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 березня 2019 року ( суддя першої інстанції-Лутай А.М.) у цивільній справі № 234/125/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Краматорський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які заподіяні в результаті вчинення злочину, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування посилався на те , що вироком Апеляційного суду Донецької області від 08.06.2012 року з ОСОБА_3 на його користь стягнуто моральну шкоду в сумі 62000 грн, та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15.11.2013 року з відповідача на його користь стягнута матеріальна шкода у розмірі 2194,05 грн.

Судові рішення не виконані, борг в сумі 62000 грн. станом на 04.01.2016 року не погашений. Просив з послідуючими уточненнями стягнути на його користь з відповідача суму інфляції в 46139,34 грн. та 3% річних-5120,51 грн..

Свої вимоги мотивує тим, що 16.11.2012 року та 04.12.2013 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень №35263014 та №41057274 відповідно. З посиланням на ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» зазначає, що 25.11.2012 року сплив семиденний строк виконання вироку Апеляційного суду Донецької області від 08.06.2012 року, а 04.12.2013 року сплив семиденний строк виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 15.11.2013 року. Станом на час звернення до суду з позовом рішення суду, яке повністю забезпечене майном боржника у вигляді накладеного в 2008 році арешту - не виконано, шкода, яка заподіяна в 2007 році не відшкодована. Вважає, що відповідач, маючи реальну можливість виконати рішення суду, шляхом надання свого арештованого автомобіля державному виконавцю, умисно не виконав рішення суду.

Уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у вигляді інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 56569,28 грн. та 3% річних в розмірі 10258,47грн, на свою користь.

Рішенням Краматорського міського суду від 09 серпня 2016 року позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2017 року, рішення Апеляційного суду Донецької області від 10 жовтня 2016 року, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 серпня 2016 року та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Краматорського міського суду від 19 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 56569,28грн. та 3% річних за весь час прострочення грошового зобов`язання 10258,47грн., а всього у сумі 66827,75 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Краматорського міського суду від 13 серпня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Краматорського міського суду від 19 березня 2019 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, провадження у справі закрити.

В обґрунтування посилався на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції до вироку Апеляційного суду Донецької області від 08.06.2012 року застосовано положення ст. 625 ЦК України, проте у зазначеному вироку не було вказано умов щодо 3% річних за прострочення виконання зобов`язання. Зазначеними діями, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні приховав від відповідача істотні умови договору.

Крім того, судом неправильно встановлено момент, з якого виникає право позивача на отримання 3% річних за прострочення виконання зобов`язання та нарахування інфляційних втрат.

Вважає, що оскаржуване заочне рішення суперечить вимогам ст. 5 ЦК України, ст. 19, ч.ч. 2, 3 ст.22, ч.1 ст.58 Конституції України, оскільки відносини до ухвалення постанови Верхового Суду від 26.09.2018 року не були цивільно-правовими.

Питання, пов`язане з виконання судових рішень у кримінальному провадженні, вирішуються за правилами КПК України.

Суд не вправі змінювати розмір завданої шкоди, встановленої судовим рішенням, шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2759-цс15.

Суд не звернув увагу, що оскаржуване рішення ґрунтується виключно на доводах позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначив, що вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення, мотивуючи тим, що стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на встановлену в судовому рішенні суму заборгованості за період невиконання судового рішення є правомірним.

В судове засідання з`явився відповідач ОСОБА_1 .. Позивач ОСОБА_2 та представник третьої особи Краматорського міського ВДВС Головного управління юстиції у Донецькій області не з`явилися, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення повісток, та від них надійшли заяви про слухання справи у їх відсутність.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно вироку Апеляційного суду Донецької області від 08 червня 2012 року ОСОБА_3 визнано винним та засудженим за ст.ст.286 ч.2, 135 ч.1 КК України та з останнього на користь ОСОБА_2 стягнуто моральну шкоду у розмірі 62000грн.. Вирок набрав законної сили 27.09.2012року.

Згідно Інформації про виконавче провадження від 18.12.2015р та копії постанови про відкриття виконавчого провадження, убачається, що державним виконавцем 16.11.2012р відкрите виконавче провадження №35263014 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 62000грн та боржнику запропоновано добровільно виконати постанову держвиконавця у строк 7 днів.

Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 15 листопада 2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнута матеріальна шкода у розмірі 2194,05грн. Рішення суду набрало законної сили 15.11.2013р.

Згідно постанови державного виконавця від 04.12.2013р відкрите виконавче провадження №41057274 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 2194,05грн.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно визначив, що предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 25 листопада 2012 року по 19 лютого 2019 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вироком Апеляційного суду Донецької області від 08.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 62000 грн, та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15.11.2013 року про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2194,05 грн., які набрали законної сили та перебувають на примусовому виконанні у Краматорському ВДВС.

З огляду на те, що відповідач не виконав грошове зобов`язання з виплати відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у розмірі 2194,05 грн і 62000 грн , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

За зазначеними вище двома виконавчими листами з боржника ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто 6704,82 грн,залишок боргу складає 57489,23 грн., що підтверджується листом Краматорського ВДВС від 11 квітня2016 року №6-2286/8763.

За правилом частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення,що набрали законної сили,обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування,підприємств,установ,організацій,посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, і для відповідача в частині виплати на користь позивача суми відшкодування майнової та моральної шкоди,то у відповідача існує перед позивачем невиконане грошове зобов`язання,відповідальність за порушення якого настає за правилами статті 625 ЦК України.

Доводи про те, що судом неправильно встановлено момент, з якого позивач має право почати нарахування інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання з відшкодування моральної шкоди, оскільки до винесення постанови Верховного Суду від 26.09.2018 року, відносини,пов`язані з виконанням судового рішення не були цивільно-правовими і тому ст.625 ЦК України до них не застосовувалась є необґрунтованими. Так як згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Посилання на те,що обов`язки відповідача перед позивачем не мали договірних зобов`язань, вони виникли з рішення суду та мають деліктні зобов`язання,суд не мав права застосовувати ст.625 ЦК України, оскільки розмір завданої шкоди встановлено судом і він не може бути зміненим, не ґрунтується на діючому законодавстві.

Так, за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора

вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, яка є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи відповідно до положень ст.417 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Застосування статті 625 ЦК України є наслідком порушення грошового зобов`язання, а не зміною судового рішення, яким визначено розмір завданої шкоди в результаті ДТП.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує вирок Апеляційного суду Донецької області від 08.06.2012 року, який набрав законної сили того ж дня, про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 62000 грн, та рішення Апеляційного суду Донецької області від 15.11.2013 року про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2194,05 грн..

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), та викладених у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин, тому посилання в апеляційній скарзі на застосування висновків, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 є безпідставним.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позов підлягає задоволенню.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, які тягнуть скасування рішення суду першої інстанції, що в свою чергу, згідно ст.375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Краматорського міського суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2019 року.

Судді: