РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 566/1079/17

Провадження № 22-ц/4815/199/19

м. Рівне

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

позивач - ОСОБА_2;

позивач - ОСОБА_3;

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

відповідач - Ярославицька сільська рада Млинівського району Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року в складі судді Лободзінського A.C., ухвалене в смт. Млинів Рівненської області о 13 год. 16 хв., повний текст рішення складено 07 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, Ярославицької сільської ради Млинівського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що, на їхню думку, вони є спадкоємцями померлих діда ОСОБА_6 та баби ОСОБА_7, які померли ІНФОРМАЦІЯ_5 внаслідок позбавлення їх життя сином (а їхнім батьком) ОСОБА_5, який за вказаний злочин засуджений до довічного позбавлення волі. У зв'язку з вчиненням ОСОБА_5 злочину відносно його батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідач підлягає усуненню від права на спадкування. Оскільки вони є дітьми ОСОБА_5, тому вважають, що до них перейшло право на спадкування за законом двох земельних ділянок, які залишились після смерті діда і баби ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Проте, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, яке залишилось після смерті діда і баби, а саме на належні їм на праві власності земельні ділянки, отримали відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії. Свою відмову нотаріус мотивував тим, що позивачі в силу ст. 529 ЦК УРСР від 18.07.1963 року не є спадкоємцями за законом ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а відтак не мають права на спадкування після їх смерті. Просили суд, з урахуванням уточнених позовних вимог:

- усунути ОСОБА_5 від права на спадкування як спадкоємця першої черги за законом після смерті батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

*змінити черговість у спадкуванні та встановити, що ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

*визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки земельної

ділянки площею 3,35 га., розташованої на території Новоукраїнської сільської ради

Млинівського району Рівненської області, яка належала ОСОБА_6 на

підставі державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1,

виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району

Рівненської області;

*визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки земельної

ділянки площею 3,35 га., розташованої на території Новоукраїнської сільської ради

Млинівського району Рівненської області, яка належала ОСОБА_6 на

підставі державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1,

виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району

Рівненської області;

*визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки земельної

ділянки площею 4,23 га., розташованої на території Новоукраїнської сільської ради

Млинівського району Рівненської області, яка належала ОСОБА_7 на

підставі державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2,

виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району

Рівненської області;

*визнати за ОСОБА_4 право власності на 1 /2 частки земельної

ділянки площею 4,23 га., розташованої на території Новоукраїнської сільської ради

Млинівського району Рівненської області, яка належала ОСОБА_7 на

підставі державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2,

виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району

Рівненської області.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 оскаржили його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначають, що як нормами ЦК УРСР, так і нормами ЦК України однаково визначено правові наслідки щодо умисного позбавлення життя спадкодавця, а тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови у позові з міркувань застосування положень цих кодексів. Заперечують висновок місцевого суду щодо невірного обрання позивачами способу захисту своїх прав та вказують, що вони зверталися із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, яким відмовив їм у видачі свідоцтв з посиланням на норми ст. 529 ЦК УРСР, за якою вони не є спадкоємцями діда та баби. Покликаються на п. 5 Додатку до ЦК України «Прикінцеві та перехідні положення», який визначає, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, а тому вважають, що в їхньому випадку слід керуватися нормами ЦК України, а не нормами ЦК УРСР. Пояснюють, що на час відкриття спадщини у січні-лютому 2003 року спадкоємець першої черги - їхній батько ОСОБА_5 не міг її приймати; спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були неповнолітніми, позбавленими батьківського піклування, а тому не могли реалізувати своє право на успадкування земельних ділянок; спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не могли реалізувати своє право на спадкування у зв'язку з тим, що їм не було відомо про наявність спадкового майна у вигляді земельних ділянок. Зазначають, що формально термін прийняття спадщини закінчився до 01 січня 2004 року, однак з урахуванням обставин справи, неприйняття спадкових земельних ділянок до вказаної дати, трагічності їхніх доль, коли спадкоємець першої черги - їхній батько ОСОБА_5 умисно позбавив життя спадкодавців ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за що отримав довічне позбавлення волі та втрату права на спадкування спадкових земельних ділянок, а їхня мати, будучи розлученою з батьком, продала житловий будинок, що належав діду і бабі, знехтувавши потреби своїх дітей, які перебували під опікою діда і баби і жили в будинку, а також враховуючи, що відповідач не заперечує щодо задоволення позову, вважають, наявні підстави для застосування до даних правовідносин норм ЦК України, а не ЦК УРСР. Звертають увагу, що за ст. 372 ЦК України частка співвласника при поділі майна може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення, і саме тому при зверненні до суду з позовом вони між собою визначили добровільно варіант поділу спадкового майна та просили визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині земельної ділянки площею 3,35 га, яка належала ОСОБА_6, а за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - по 1/2 частині земельної ділянки площею 4,23 га, яка належала ОСОБА_7 З наведених підстав просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що цивільне право за захистом якого позивачі звернулись до суду, з підстав, наведених у позові, не порушено, по причині відсутності у позивачів такого суб'єктивного цивільного права, оскільки позивачі не віднесені ні до першої, ні до другої черги спадкоємців і у них відсутнє передбачене законом суб'єктивне право на спадкування за законом після смерті діда та баби, а також у них відсутнє право вимагати усунення від спадщини їх батька.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується частково.

Судом встановлено: ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 3,35 га., розташована на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області.

ОСОБА_7 належала земельна ділянка площею 4,23 га., розташована на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7 трагічно загинули в с. Новоукраїнка Млинівського району Рівненської області.

Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2003 року встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позбавив життя їх син ОСОБА_5 і цим вироком він засуджений за ч. 1 ст. 115 , пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України та ч. 1 ст. 129 КК України із застосуванням ст. 70 цього ж Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі за навмисне позбавлення життя своїх батьків ( вбивство).

Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належні їм на підставі Державних актів на право приватної власності на землю земельні ділянки.

У спадкодавців ОСОБА_6, ОСОБА_7 був один син, який позбавив їх життя, а тому, в силу положень як ст..528 ЦК УРСР так в силу положень ч.1 ст.1224 ЦК України не має права стати спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом.

До суду з позовом про прийняття спадщини звернулись діти довічно засудженого ОСОБА_5, а внуки спадкодавців - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Спорідненість підтверджується свідоцтвами про народження, актовим записом про народження їх батька, свідоцтвами про шлюб. В позові зазначали, що державний нотаріус безпідставно відмовив їм у видачі свідоцтва на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7, посилаючись на положення ст.529 ЦК УРСР.

Судом першої інстанції достовірно встановлено те, що батьки позивачів були розлучені, фактично проживали окремо. Позивачі по справі, будучи неповнолітніми, знаходились на утриманні у діда з бабою - ОСОБА_6, ОСОБА_7, оскільки батьки не піклувалась про них. Діти навчались у школі - інтернаті, а в період поза навчальним процесом, проживали у спадкодавців у с. Новоукраїнка Млинівського району Рівненської області впродовж тривалого часу до моменту смерті діда ОСОБА_6 і баби ОСОБА_7 та фактично знаходились під їх опікою.

Вирішуючи спір щодо якого позивачі звернулись в суд з даним позовом, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За частиною другою статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Оцінюючи належність обраного позивачами способу захисту, суд має визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечити його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України ).

Статтею 98 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 28.02.2003 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 04.04.2003 року ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2003 року єдиний спадкоємець першої черги ОСОБА_5 визнаний таким, що умисно позбавив життя спадкодавців. А тому, саме із встановленням винуватості ОСОБА_5 він не є спадкоємцем майна після смерті своїх батьків, в силу вимог ч. 1 ст. 1224 ЦК України. Станом на 1 січня 2004 року спадщину після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7 ніхто не прийняв.

Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім'ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як "одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) та "зміну суб'єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом". "Одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п'ятої черг і пов'язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На "зміну суб'єктного склад осіб, які набувають право на спадкування за законом" в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв'язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб'єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п'ятої черги.

Аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п'ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини.

По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб'єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п'ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу).

Тлумачення абзацу 2 частини першої статті 1265 ЦК України дозволяє зробити висновок, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Ступінь є свого роду одиницею вимірювання споріднення поміж родичами за походженням. Він надає можливість встановити "відстань" між спорідненими особами (родичами за походженням). Причому така "відстань" може характеризувати як більш близьке споріднення, так і віддалене. Як наслідок чим далі біологічно особи знаходяться одна від одної, тим більший порядковий ступінь споріднення їх пов'язує.

Саме такі висновки виклав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 квітня 2018 року справі № 643/1216/15-ц та у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 752/10477/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. При цьому утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Встановлені судом обставини дають право стверджувати, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, як внуки ОСОБА_6, ОСОБА_7 мають п'ятий ступінь споріднення із спадкодавцями і належать до п'ятої черги спадкоємців за законом.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", у п'яту чергу право на спадкування за законом також одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцями слід вважати неповнолітню або непрацездатну особу (жінку, чоловіка при досягненні відповідно 55 і 60 років, інвалідів І, ІІ і ІІІ груп), яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

За положеннями частини четвертої статті 1268 ЦК України неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину, а закон не вимагає вчинення неповнолітньою особою або її представниками дій щодо прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1224 не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. З огляду на положення зазначеної статті відсутні підстави для визнання за рішенням суду ОСОБА_5 таким, що не має права на спадкування.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Враховуючи, що позивачі мають п'ятий ступінь споріднення із спадкодавцями і належать до п'ятої черги спадкоємців за законом, а спадкоємці попередніх черг відсутності, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зміну черговості у спадкуванні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційний суд прийшов до висновку про часткове скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про задоволення вимог щодо визнання права власності на спадкове майно.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року в частині визнання права власності на спадкове майно - скасувати.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Ярославицької сільської ради Млинівського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_5, виданий Млинівським РС УДМС України в Рівненській області 28.01.2016р., адреса реєстрації: АДРЕСА_2) право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 3,35 га, розташованої

на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, яка належала ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт НОМЕР_6, виданий Млинівським РВ УМВС України в Рівненській області 03.03.2001р., адреса реєстрації: АДРЕСА_1) право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 3,35 га, розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, яка належала ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт НОМЕР_7, виданий Млинівським РС УДМС України в Рівненській області 24.10.2013р., адреса реєстрації: АДРЕСА_2) право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 4,23 га, розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, яка належала ОСОБА_7, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_6, на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2,

виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району

Рівненської області.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт НОМЕР_8, виданий Кременецьким РВ УМВС України в Тернопільській області 21.06.2012р., адреса реєстрації: АДРЕСА_3) право власності на 1 /2 частки земельної ділянки площею 4,23 га., розташованої

на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, яка належала ОСОБА_7, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_6, на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Хилевич С. В.