Справа №265/1151/19
Провадження №2/265/799/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши в залі судових засідань без участі сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_2. Відповідач рідний брат позивача, який у вказаній квартирі зареєстрований, але фактично в ній не проживає з 2016 року, участі в утриманні житла не приймає, таким чином, створює для нього низу перешкод, зокрема, в оплаті комунальних послуг з урахуванням зареєстрованого відповідача. Вважає, що відповідач, не проживаючи у жилому приміщенні понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк, втратив право користування вказаним житлом.

Сторони до зали судових засідань не прибули.

Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав.

Від відповідача ОСОБА_2 надана заява, згідно змісту якої він позовні вимоги визнає, зазначає, що дійсно не проживає за спірною адресою з 25 липня 2016 року по даний час.

Вивчивши матеріали справи, суд, з урахуванням доводів сторін, викладених ними у заявах, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, реєстровий номер 1-1546 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, реєстровий номер 2-300.

Згідно довідки ТОВ «Житло-Гарант» від 05 лютого 2019 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є рідним братом позивача, що підтверджується свідоцтвами про їх народження.

Відповідно до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відтак, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16.

Як вбачається з довідки ЖБК «Чайка» від 05 березня 2019 року, відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, з 25 липня 2016 року по даний час.

Суд також враховує, що відповідач факт не проживання у спірному житлі з 25 липня 2016 року підтвердив, позовні вимоги визнав.

При цьому з копії паспорта відповідача вбачається, що він зареєстрований з 24 липня 2018 року за адресою: Російська Федерація, Волгоградська область, Калачевський район, с. Пятиморськ, вулиця Садова, 7).

Аналізуючи наведене, суддя дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_2, будучи членом сімї власника житла, та не проживаючи у ньому більше року без поважних причин, втратив право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України.

Ухвалюючи рішення, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат.

Так, за подання даного позову позивачем судовий збір не сплачувався, адже він, як інвалід ІІ групи звільнений від його сплати.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що суд ухвалює рішення на користь позивача, який звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 768,40 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12,13,81,133,141,263-265,354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: Російська Федерація, Волгоградська область, Калачевський район, с. Пятиморськ, вулиця Садова, 7, в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст даного рішення складено 01 квітня 2019 року.

Суддя: