ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/5388/14

Провадження № 22-ц/818/3058/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевського О.М.

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Брулевича В.В.

Учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» в особі Слобожанського РУ «АТ Банк Фінанси та Кредит»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2019 року, ухвалене суддею Грищенко І.О., за позовом Акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» в особі Слобожанське РУ «АТ Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_6 про визнання договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, за позовом третьої особи - ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа - АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі «Слобажанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом в якому просило визнати договір купівлі-продажу від 31.05.2011, укладений між ліквідатором ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. , реєстраційний номер 1275 з продажу чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 100,5 кв.м. - недійсним, припинити право власності ОСОБА_1 на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 100,5 кв.м., визнати право власності на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 100,5 кв.м. за ОСОБА_6 , поновити заборону відчуження майна, а саме чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 100,5 кв.м.

Вважає, що договір купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладений між ліквідатором ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., реєстраційний номер 1275, таким, що укладений з порушенням норм цивільного законодавства, а в силу ст.203 ч. 1, ч.3 та ст. 215 ЦК України даний договір є недійсним.

У серпні 2018 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом в якому просила витребувати у ОСОБА_1 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв.м, житловою площею 64,0 кв.м. Стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_6 27 жовтня 2015 року у зв`язку з укладанням шлюбу, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову ХМУЮ, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .

13 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (позивач за первісним позовом) та фізичною особою ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 352-13-Й від 13.12.2007 р., відповідно до якого Банк надав, а ОСОБА_6 отримала кредит у сумі 606 000,00 гривень за строком користування до 13 грудня 2022 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між ОСОБА_6 та Банком було укладено іпотечний договір від 13 грудня 2007 року, реєстровий № 4848, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Слоневською Д.В.

Відповідно до умов вказаного Іпотечного договору ОСОБА_6 передала в іпотеку Банку нерухоме майно, яке належало їй на праві власності, а саме - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв м., житловою площею 64,0 кв м.

У 2010 році по відношенню до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 Господарським судом Харківської області було порушено провадження у справі про банкрутство.

Постановою господарського суду Харківської області від 23.12.2010 року по справі № Б-5 0/224-10 фізичну особу - підприємця ОСОБА_6 було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором ФО-ГТ ОСОБА_6 Суд призначив арбітражного керуючого ОСОБА_2, Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2011р. по справі № Б-50/224-10, Постанову господарського суду Харківської області від 23.12.2010 р. про визнання фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури було скасовано як незаконну та таку, що порушена без наявності правових підстав, а саму справу припинено.

У 2013 році Позивач ОСОБА_6 звернулася до Дзержинського районного судку м. Харкова із позовною заявою до арбітражного керуючого ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , треті особи: АТ «Банк «Фінанси та кредит», ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «ОТП Банк», реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції про визнання недійсними укладених на торгах договорів купівлі-продажу належного позивачу нерухомого майна, у тому числі і Договору купівлі-продажу від 31.05.2011 року, за яким була продана квартира АДРЕСА_1 .

17 червня 2013 року Дзержинським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення по справі № 2011/14733/2012, яким позовні вимоги ОСОБА_6 залишені без задоволення.

Ухвалюючи дане рішення по справі № 2011/14733/2012, судом було встановлено наступне: «Зважаючи на скасування Харківським апеляційним господарським судом постанови про визнання ОСОБА_6 банкрутом та встановлення факту безпідставності порушення провадження у справі про банкрутство боржника всі дії ліквідатора, здійснені в межах неправомірної процедури банкрутства, зокрема, проведення ліквідаційної процедури, в тому числі і продаж майна боржника, є також неправомірним. Таким чином, всі дії, що були вчинені на підставі скасованого судового рішення, не мають правового значення. оскільки зі скасуванням судового рішення втрачають силу ті наслідки. що зі скасованимрішенням були пов`язані.».

При цьому, суд відмовив ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог у справі № 2011/14733/2012, оскільки обраний нею засіб захисту свого порушеного права власності шляхом визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними ґрунтувався на положеннях ст.ст. 203, 215 ЦК України, що, на думку суду, було помилковим. Обґрунтовуючи свою позицію, суд посилався на ст. 388 ЦК України та Постанову Верховного суду України по справі №6-61 ці 1 від 30.01.2012р., де предметом розгляду були подібні правовідносини.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.06.2013р. по справі №2011/14733/2012 залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06.08.2013р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19.12.2013р.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції 2004 року), ч. 4 ст. 82 ЦПК України (в редакції 2017 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, з урахуванням наявного судового рішення по справі № 2011/14733/2012, на сьогоднішній день є об`єктивно встановленими та не потребують доказування наступні факти: факт вибуття спірної квартири з володіння ОСОБА_6 ;факт скасування судового рішення, факт неправомірності всіх дій ліквідатора - арбітражного керуючого ОСОБА_2 здійснених в межах неправомірної процедури банкрутства ФОП ОСОБА_6 , зокрема, проведення ліквідаційної процедури, в тому числі і продаж спірної квартири боржника ОСОБА_6 , факт втрати правового значення та сили наслідків всіх дій ліквідатора - арбітражного керуючого ОСОБА_2 здійснених в межах неправомірної процедури банкрутства ФОП ОСОБА_6 , зокрема, проведення ліквідаційної процедури, в тому числі і продаж спірної квартири боржника.

Оскільки дії ліквідатора - арбітражного керуючого ОСОБА_2 здійснені ним в рамках процедури банкрутства ФОП ОСОБА_6 , у тому числі дії по продажу квартири АДРЕСА_1 є неправомірними, не мають правового значення та сили наслідків, то Позивач ОСОБА_6 у даній справі потребує судового захисту своїх порушених прав, зокрема права власності шляхом витребування належного їй майна - квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2019 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» в особі Слобожанське РУ «АТ Банк Фінанси та Кредит» таОСОБА_6 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати, як незаконне та необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Скарга містить посилання на ті ж підстави, що викладені у позовній заяві.

Вважає, що оскільки судове рішення, а саме постанова господарського суду Харківської області від 23.12.2010 року про визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, на виконання якої відбулась реалізація спірної квартири скасована, а справу припинено, то факт вибуття з володіння позивача квартири не з її волі доведений.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав в вимогах третьої особи. Оскільки не доведено незаконність набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, то відсутні правові підстави й для витребування її з володіння ОСОБА_1

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Разом з тим, ч. 2 ст. 388 ЦК України містить заборону витребування майна у добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

Ця норма спрямована на захист інтересів добросовісного набувача, який придбав у такому порядку майно, а отже, не допускає можливості витребування його власником за будь-яких умов.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 обґрунтовано виходив з того, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири було чинним рішення Господарського суду Харківської області від 23.12.2011, яке надавало арбітражному керуючому ОСОБА_2 право здійснити продаж всього належного ФОП ОСОБА_6 майна.

Встановлені судами обставини свідчать про те, що реалізація спірного майна відбулась в примусовому порядку для виконання судового рішення, а тому частина перша статті 388 ЦК України, на яку посилаеться ОСОБА_6 як на підставу для задоволення позовних вимог, не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Посилання позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_6 на те, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.06.2013, ухваленого у справі № 2011/14733/2012 встановлені обставини, що не підлягають доказиванню при вирішенні спору у справі, яка розглядається, не можна вважати обґрунтованими.

За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.06.2013 судом не встановлювались обставини, а зроблені висновки яких він дійшов під час розгляду іншої справи, що не можна вважати висновком, передбаченим ст. 82 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось та не переглядалось.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1,376, 381, 382-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог заявлених ОСОБА_6 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текс постанови складено 25.10.2019.