ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/635/18 Номер провадження 22-ц/814/1009/19Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю.О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Карпушина Г.Л., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області в складі судді Ощинської Ю.О. від 25 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання рухомого майна обєктом права спільної власності,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт постійного спільного проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з липня 2012 року по 9 серпня 2014 року, визнати автомобіль ВАЗ 2115, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 вартістю 54000 грн. обєктом спільної сумісної власності та поділити вказане рухоме майно, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля в розмірі 27000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з липня 2012 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обовязки, наслідком чого стало їх бажання узаконити свої стосунки і вони 9 серпня 2014 року зареєстрували свій шлюб, який в подальшому рішенням Пирятинського районного суду від 12.03.2018 року був розірваний .

За час спільного проживання, у травні 2013 року за спільні кошти ними був придбаний автомобіль ВАЗ 2115, право власності на частину якого за нею відповідач не визнає, мотивуючи фактом придбання останнього до моменту реєстрації шлюбу.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 25 січня 2019 рокупозов ОСОБА_3 до ОСОБА_2про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання рухомого майна об'єктом права спільної власності задоволено в повному обсязі.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_2однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з липня 2012 року по 09 серпня 2014 року.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2об'єктом права спільної сумісної власності автомобіль ВАЗ 211540 випуску 2007 року, номер кузова ХТА 4281, зареєстрований 22.05.2013 на ім'я ОСОБА_2, державний номерний знак НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля у розмірі 27000 грн.

Задоволення позовних вимог вмотивовано доведеністю позивачем факту проживання сторін однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з липня 2012 року по 09.08.2014 року, що є підставою для визнання придбаного в цей період автомобіля обєктом спільної сумісної власності сторін, у звязку з чим згідно до положень статей 60,61,63 СК України та 364 ЦК України стягнув з відповідача компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Так, апелянт стверджує, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу внаслідок невірної оцінки доказів по справі та вважає, що місцевим судом витлумачено пояснення свідків виключно на користь позивача та безпідставно не взято до уваги надані ним докази про походження коштів, за рахунок яких був придбаний спірний автомобіль.

Крім того, звертає увагу на те, що суд невірно визначив період фактичного проживання однією сім'єю з липня 2012 року, оскільки позивач на той час перебувала в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Пирятинського районного суду від 15.10.2012 року, яке вступило в законну силу 26.10.2012 року.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 серпня 2014 року, який було розірвано рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 12 березня 2018 року.

Згідно довідки голови квартального комітету Виконавчого комітету Пирятинської міської ради №216 від 15.02.2018 року ОСОБА_3 проживала з липня 2012 року по серпень 2013 року в с. Верхоярівка Пирятинського району з ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовим доказами, висновками експертів, показаннями свідків

За змістом ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про доведеність позивачем обставин, на які вона посилалась в обґрунтування заявлених вимог та прийняв до уваги в якості належних та допустимих доказів пояснення свідків, довідку квартального комітету та критично оцінив надану відповідачем розписку про отримання позики в розмірі 50000 грн. від свого батька на придбання спірного автомобіля.

В цілому погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів зауважує про необхідність змінити рішення в частині визначеного судом періоду проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Так, судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України надано вірну правову оцінку доказам у вигляді пояснень допитаних в суді свідків, які у відповідності до ст. 90 ЦПК України повідомили про відомі їм обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, допитані в судовому засіданні свідки являлись як родичами сторін, так і їх сусідами в період спільного проживання.

Зокрема, останні повідомили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спільно проживали як чоловік та жінка в будинку бабусі позивача, власного житла не мали. Донька позивачки від першого шлюбу називала ОСОБА_2 батьком, вони вели спільне господарство, утримували домашню живність, дбали один про одного. Їх відносини як чоловіка та жінки зовні мали всі ознаки, притаманні подружнім стосункам, згодом вони їх узаконили та зареєстрували шлюб.

Вказані пояснення як докази по справі відповідачем спростовані не були.

Допитані за ініціативою відповідача свідки також не спростували обставин, на які посилалась як на підставу своїх вимог позивач.

Крім того, колегія суддів не вбачає по справі обставин, за наявності яких покази свідків зі сторони позивача могли бути визнані неналежними доказами в розумінні ч.2 ст. 90 ЦПК України.

Враховуючи відсутність доказів, які-б заперечували та спростовували викладені в позовній заяві обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність позову в частині перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Щодо поділу спірного майна, придбаного сторонами за час проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу колегія суддів зазначає наступне.

Так, при вирішенні питання щодо правового режиму спірного майна, мають бути встановлені факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовані час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що і дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Досліджуючи в цій частині обставини по справі, суд першої інстанції зясував, що спірний автомобіль придбавався в інтересах сімї.

На той час позивач та відповідач працювали та отримували постійну заробітну плату, вели спільне господарство та заощаджували кошти.

Спірний автомобіль був придбаний через знайомих позивача в травні 2013 року.

На той час відповідач не мав водійських прав, тому автомобілем керувала на прохання позивача її знайома.

Оскільки на придбання транспортного засобу спочатку не вистачало коштів, то сторони домовились з попереднім власником про оплату 15000 грн. вже після переоформлення автомобіля. Саме в цей час позивач оформляє в ПАТ «Дельта банк» кредитну лінію на 15000 грн., які були нею зняті з карткового рахунку 23.05.2013 року.

Оцінюючи в сукупності вказані обставини, суд першої інстанції критично віднісся до наданих відповідачем доказів у вигляді розписки про отримання ним в борг 500000 грн. від свого батька ОСОБА_4, з якої не вбачається, що вказані кошти були отримані та витрачені позичальником саме на придбання спірного автомобіля, а не на якісь інші цілі.

При цьому, укладений 12.06.2012 року договір купівлі-продажу №7442/2018/981190, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 придбав автомобіль ВАЗ 211540, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, сам по собі не є тим безумовним доказом, який би спростовував факт його придбання сторонами під час їх фактичних шлюбних відносин за спільні кошти.

Крім того, звертає на себе увагу той факт, що вказаний договір був укладений вже під час розгляду судом позову колишньої дружини ОСОБА_2 про поділ автомобіля як спільного майна подружжя.

Встановивши факт проживання сторін однією сімєю, придбання в цей період спірного рухомого майна та його подальше відчуження відповідачем своєму батькові, місцевий суд, з урахуванням норм ст. 364 ЦК України, обґрунтовано здійснив поділ майна та стягнув на користь позивача компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля як обєкту спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Вказаний висновок місцевого суду узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Верховного суду від 21.03.2018 року при розгляді справи № 726/2165/15-ц, в якій він зазначив, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Натомість, встановлюючи період спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з липня 2012 року, суд не взяв до уваги, що на цей час позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Їх шлюб був розірваний рішенням Пирятинського районного суду від 15.10.2012 року, яке вступило в законну силу 26.10.2012 року.

Відповідно до ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

При застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю

Таким чином, положення ст. 74 СК України щодо проживання однією сімєю як чоловіка та жінки не застосовується, якщо один з подружжя перебував на той час в зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та помилково включив в час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу період з липня 2012 року по 26.10.2012 року, тобто період, коли позивач продовжувала перебувати в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Доводи скарги є ідентичними позиції відповідача, викладеній у відзиві на позовну заяву, якій суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.

Зокрема, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в оцінці ним наданої відповідачем розписки про отримання грошової позики від свого батька, яка не може бути розцінена як доказ, що спростовує статус спірного автомобіля як обєкту спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Крім того, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо спотворення судом першої інстанції показів свідків та витлумачення останніх на користь позивача, оскільки вказане твердження апелянта не відповідає матеріалам справи, зокрема протоколу судового засідання та технічному звукозапису та ґрунтується на його власному сприйнятті пояснень допитаних в судовому засіданні свідків.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 25 січня 2019 року змінити в частиніперіоду встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_2, однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, змінивши період проживання з 27 жовтня 2012 року по 09 серпня 2014 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2019 року.

Судді : Обідіна О.І. Карпушин Г.Л. Прядкіна О.В.