Справа № 303/7153/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі :

судді - доповідача - Готри Т.Ю.,

суддів - Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

з участю секретаря: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 квітня 2018 року, ухвалене суддею Пак М.М., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи Мукачівської державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту та визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, третьої особи Мукачівської державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту та визнання недійсним договору дарування квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 22 березня 1999 року за реєстровим №11-867 Мукачівською державною нотаріальною конторою було посвідчено заповіт від ОСОБА_3 на належне йому майно. Заповіт посвідчено із заповідальним відказом. У заповіті ОСОБА_3 заповів усе своє майно дружині ОСОБА_4, а у випадку її смерті - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3. ОСОБА_2 була малолітньою, і фактично продовжувала із своєю родиною користуватися спадковою квартирою у АДРЕСА_1.

Як визначено у заповіті, спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина ОСОБА_4

У 2017 році їй стало відомо від відповідача, що ОСОБА_4 померла.

Звернувшись із заявою 14.11.2017 року про прийняття спадщини до Мукачівської державної нотаріальної контори, її було повідомлено, що вона не може спадкувати майно, оскільки вона є підпризначеним спадкоємцем і права на спадкування не має.

Вважає, що державним нотаріусом невірно розтлумачено заповіт, згідно якого вона є спадкоємцем за вимогами статті 538 ЦК УРСР.

Посилаючись на те, що відповідно до статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, позивачка просила суд витлумачити заповіт ОСОБА_3 від 22 березня 1999 року, посвідченого Мукачівською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером 11-867, наступним чином :

-ОСОБА_3 заповів усе своє майно дружині ОСОБА_4 із заповідальним відказом, у порядку визначеному статтею 538 ЦК УРСР, яким після смерті ОСОБА_4 належне йому - ОСОБА_3 майно переходить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати недійсним та скасувати договір дарування, посвідчений Мукачівською державною нотаріальною конторою, 06.10.2011 року, реєстр №2-1002, яким ОСОБА_4 подарувала квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_1

Стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір в розмірі 1280 гривень.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Витлумачено заповіт ОСОБА_3 від 22 березня 1999 року, посвідчений Мукачівською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером 11-867, наступним чином : ОСОБА_3 заповів усе своє майно дружині ОСОБА_4 із заповідальним відказом, у порядку визначеному статтею 538 ЦК УРСР, яким після смерті ОСОБА_4, належне ОСОБА_3 майно, переходить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано недійсним та скасовано договір дарування, посвідчений Мукачівською державною нотаріальною конторою, 06.10.2011 року, реєстр №2-1002, яким ОСОБА_4 подарувала квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_1

Судові витрати віднесено за рахунок позивача ОСОБА_2

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 5 квітня 2018 року, яка ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 23 листопада 2018 року була залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що таке судом ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та постановити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити. Вказує на те, що дана справа судом була розглянута за її відсутності, так як її взагалі не було повідомлено про розгляд цієї справи, чим було порушено її права на захист. Що судом заповіт ОСОБА_3 було витлумачено у такий спосіб, який не передбачено ні ЦК УРСР ні ЦК України. Тобто суд фактично змінив зміст самого заповіту, з якого слідує, що заповідач ОСОБА_3 склав заповіт замість своєї дружини. Також вказувала, що заповіт ОСОБА_3 не містить ніяких зобов'язань щодо вчинення дій основним спадкоємцем на користь третіх осіб (у т.ч. ОСОБА_2.). Зазначала, що після прийняття спадщини основний спадкоємець ОСОБА_4 оформила свої спадкові права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину на заповітом, в якому ніяких обмежень щодо права власності на спадкове майно не містилось. А тому після оформлення спадкових прав її мати, ОСОБА_4, стала власником квартири АДРЕСА_1, яку згодом подарувала їй. Також вказувала на те, що визнаючи договір дарування квартири недійсним, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що до спадкової маси, яка залишилася після смерті ОСОБА_3, увійшла лише Ѕ частина квартири, так як інша Ѕ частина квартири належала її матері на праві власності згідно приватизації, що було відображено в самому договорі дарування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - позивач ОСОБА_2 просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав.

Позивач ОСОБА_2 та представник Мукачівської держнотконтори у судове засідання не з»явилися, хоча про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що складаючи 22 березня 1999 року заповіт, який нотаріально посвідчений, ОСОБА_3 зробив заповітне розпорядження і чітко зазначив і виразив своє бажання щодо кола осіб, які повинні бути спадкоємцями його майна, а саме це ОСОБА_4, та у разі смерті дружини - ОСОБА_2, а тому дійшов висновку про тлумачення заповіту та визнання недійсним договору дарування квартири від 06.10.2011 року.

Проте, колегія суддів із висновком суду першої інстанції погодитись не може за таких обставин.

З матеріалів справи слідує, що 22 березня 1999 року за реєстровим №11-867 Мукачівською державною нотаріальною конторою було посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_3 заповів усе належне йому майно дружині ОСОБА_4, а у випадку її смерті - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.(а.с.12).

Згідно копії повторного свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер (а.с.15).

У зв»язку зі смертю ОСОБА_3 відкрилася спадщина за заповітом, прийняття якої, на час її відкриття, було врегульовано нормами Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), далі по тексту ЦК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ст.536 ЦК УРСР заповідач може на випадок, коли зазначений у заповіті, спадкоємець помре до відкриття спадщини або не прийме її, зазначити іншого спадкоємця (підпризначення спадкоємця).

Згідно статті 540 ЦК УРСР заповідач може покласти на спадкоємця виконання яких-небудь дій, спрямованих на здійснення будь-якої загальнокорисної мети.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія) (частина перша статті 551 ЦК УРСР).

З матеріалів справи слідує, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина за заповітом від 22.03.1999 року, згідно якого ОСОБА_4 спадщину за померлим чоловіком прийняла, що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі №11-3227, виданого державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Ковач Н.О. ОСОБА_4 З зазначеного свідоцтва слідує, що таке видано на спадкове майно, яке складається з Ѕ частини квартири, яка розташована в АДРЕСА_1, до якої належить гараж (а.с.14).

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Також з матеріалів справи слідує, що 6 жовтня 2011 року ОСОБА_4 подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_1, яка належала дарувальнику на праві : Ѕ частина на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом Мукачівської міської Ради народних депутатів 15.04.1993 року, згідно з рішенням від 24 березня 1993 року за №67, право власності зареєстроване КП «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 26.08.2011 року, реєстраційний номер 34487949, номер запису 5965, в книзі 54, а Ѕ частка квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Мукачівською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2000 року за реєстрованим №11-3227, право власності зареєстроване КМ «МБТІ та ЕО» 26.08.2011 року, реєстраційний номер 34487949, номер запису 5965, в книзі 54 (а.с.13).

Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав, виданого комунальним підприємством «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», номер витягу : 31714856 від 19.10.2011 року, право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 (а.с.148).

Отже, будучи належним власником зазначеної квартири ОСОБА_4 за життя розпорядилася належним їй на праві приватної власності майном, яке подарувала своїй доньці ОСОБА_1

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, номер витягу 6 від 28 лютого 2018 року слідує, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.59-60).

Позивачка ОСОБА_2 вважає, що після смерті ОСОБА_4 вона має право на спадкування майна, згідно заповіту ОСОБА_3 від 22.03.1999 року, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом листом державного нотаріуса Мукачівської державної нотаріальної контори В.В. Ергарт-Козар від 23.11.2017 року №410/02-14 їй було відмовлено з тих підстав, що спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, прийняла його дружина ОСОБА_4, яка оформила свої спадкові права і отримала 20.10.2000 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири, на земельну ділянку та грошове заощадження. Також у листі їй роз'яснено, що вона мала б право спадкувати після смерті дідуся ОСОБА_3 як підпризначений спадкоємець, лише у разі смерті ОСОБА_4 або неприйняття нею спадщини, відмови від прийняття спадщини чи усунення її від права на спадкування (а.с.17).

Позивачка вважає, що державним нотаріусом невірно розтлумачено заповіт, за яким вона є спадкоємцем за вимогами статті 538 ЦК Української РСР, а тому просила суд відповідно до ст.213 ЦК України витлумачити заповіт ОСОБА_3

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 зробив заповітне розпорядження і чітко зазначив і виразив своє бажання щодо кола осіб, які повинні бути спадкоємцями його майна, а саме це ОСОБА_4, та у разі смерті дружини - ОСОБА_2 А тому витлумачив заповіт ОСОБА_3 від 22 березня 1999 року наступним чином : ОСОБА_3 заповів усе своє майно дружині ОСОБА_4 із заповідальним відказом, у порядку визначеному статтею 538 ЦК УРСР, яким після смерті ОСОБА_4 належне йому - ОСОБА_3 майно переходить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте, судом першої інстанції помилково застосовано норми статті 538 ЦК УРСР, згідно якої заповідач вправі покласти на спадкоємця за заповітом виконання будь-якого зобов'язання (заповідальний відказ) на користь однієї або кількох осіб (відказоодержувачів), які набувають права вимагати його виконання. Відказоодержувачами можуть бути особи як ті, що входять, так і ті, що не входять до кола спадкоємців за законом.

Спадкоємець, на якого покладено заповідачем виконання заповідального відказу, зобов'язаний виконати його лише в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього.

В разі смерті спадкоємця, на якого покладено виконання заповідального відказу, або в разі неприйняття ним спадщини зобов'язання виконання заповідального відказу переходить на інших спадкоємців, які держали його частку.

Як слідує із заповіту ОСОБА_3 від 22.03.1999 року, він не містить заповідального відказу, і таким не може вважатися заповітне розпорядження про те, що усе належне йому майно він заповів своїй дружині ОСОБА_4, а у випадку її смерті - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

А тому здійснюючи тлумачення заповіту, суд фактично змінив зміст самого заповіту, з якого виходить, що заповідач ОСОБА_3 склав заповіт замість своєї дружини, що не передбачено нормами чинного законодавства, оскільки спадкоємець або приймає спадщину і стає його власником, або не приймає її взагалі. Якщо спадкоємець прийняв спадщину, то він стає її власником. Певні обмеження можуть бути встановлені в заповіті, однак вони можуть стосуватися лише щодо вчинення певної дії, або щодо надання права користування спадковим майном певним особам.

Заповідач має право заповісти лише своє майно. Після відкриття спадщини і спадкування такого майна спадкоємцем - воно вже не є власністю спадкодавця, а тому він не може перезаповісти іншій особі.

У заповіті ОСОБА_3 від 22 березня 1999 року не міститься ніяких зобов'язань щодо вчинення дій основним спадкоємцем ОСОБА_4 (дружиною) на користь третіх осіб, у тому числі і ОСОБА_2 Тобто заповіт ОСОБА_3 не містить заповідального відказу, як помилково вважав суд першої інстанції.

З огляду на наведене, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про тлумачення заповіту, яка задоволенню не підлягає, а також про визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, яка є похідною вимогою від первісної вимоги, яка також задоволенню не підлягає.

Окрім цього, зазначену справу судом першої інстанції було розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_1, яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду, оскільки повідомлення надходили на адресу АДРЕСА_1 за якою вона не є зареєстрованою і постійно не проживає, а лише користується цією квартирою, так як є зареєстрованою і постійно проживає за адресою АДРЕСА_2, про що суду було достовірно відомо з договору дарування квартири, в якому зазначена ця адреса, але повідомлення їй на цю адресу судом не надсилались. Зазначена обставина відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з ухваленням по справі нового рішення, яким у позові ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2 272,40 грн, які документально підтверджені.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 квітня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи Мукачівської державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту та визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 272,40 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: