Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 130/904/16-ц

провадження № 61-16542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Стеблюк Л. П., Колоса С. С., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 13 травня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №HMLOGA, згідно якого відповідач надав йому кредит в сумі 25 000,00 дол. США на строк з 13 травня 2008 року по 13 травня 2028 року зі сплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок порушення ним зобов'язань за цим договором виникла заборгованість, і відповідач звернувся до суду з відповідним позовом.

З розрахунку, доданого до позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк», він дізнався, що крім відсотків за користування кредитом, відповідач на підставі пункту 8.1 кредитного договору утримував з нього винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3 % річних від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за резервування ресурсів в розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення фінансового моніторингу.

Крім цього, згідно з пунктом 5.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, він зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі, визначеному у пункті 8.4 договору (0,15% від суми простроченого платежу) за кожен день прострочки. Одночасно відповідно до пункту 5.3 кредитного договору у випадку порушення будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів, відповідач має право нарахувати штраф в розмірі 250,00 грн плюс 5% від суми позову.

Позивач вважає вищезазначені пункти кредитного договору такими, що суперечать вимогам частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови пункту 8.1 кредитного договору є несправедливими. А враховуючи, що штраф і пеня є різновидами неустойки, в порушення вимог статті 61 Конституції України пунктами 5.1 та 5.3 договору на нього покладається подвійна цивільно-правова відповідальність одного і того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання.

У зв'язку з тим, що визнання недійсним зазначених пунктів договору зумовлює зміну інших положень договору, позивач просив визнати недійсним кредитний договір в цілому.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано кредитний договір № HML0GA від 13 травня 2008 року, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4, недійсним в частині:

пункту 5.3 щодо сплати позичальником штрафу в розмірі 250,00 грн + 5 % від суми позову за порушення ним строків платежів більш, ніж на 30 днів, при погашенні саме заборгованості за кредитом;

пункту 8.1 щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, тасплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_4 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 55,20 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки пунктом 5.1 кредитного договору встановлено цивільно-правову відповідальність за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, то умови пункту 5.3 в частині сплати позичальником штрафу в розмірі 250,00 грн + 5 % від суми позову за порушення ним строків платежів більш, ніж на 30 днів, є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення. Умови пункту 8.1 кредитного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди позивачу.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, що умови кредитного договору є несправедливими, посилання позивача на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що відповідно до висновку судової економічної експертизи від 29 березня 2016 року № 07/10/2015-02 розмір процентної ставки за кредитним договором складає 24,46 %, що значно перевищує розмір ставки, визначений кредитним договором, чим порушено істотну умову договору. Крім того, кредитний договір містить несправедливі умови (пункт 8.1 договору) та покладає на нього подвійну юридичну відповідальність за одне й теж порушення (пункти 5.1, 5.3, 8.4 договору). Не врахувавши наведених обставин, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що відповідно до кредитного договору № HMLOGA ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_4 кредит в сумі 25 000,00 дол. США на строк з 13 травня 2008 року по 13 травня 2028 року зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 5-7).

Додатком № 2 до кредитного договору встановлено графік погашення кредиту, який підписаний позивачем (а. с. 18-21).

Згідно з копією заяви на видачу готівки № 1, відповідач видав позивачу кредит в сумі 25 000,00 дол. США.

Факт укладання даного договору сторонами не заперечується.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У пункті 5.1 договору визначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який визначений пункті 8.4 договору за кожний день прострочки.

При порушені позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (пункт 8.4 договору).

Також, відповідно до пункту 5.3 договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Також з наведених підстав незаконною є встановлення винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та в частині сплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції на наведені обставини та норми матеріального права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Разом з цим суд першої інстанції відповідно до вимог статті 212 ЦПК України надав вірну оцінку наведеним обставинам, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Встановлені судом першоїінстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року скасувати, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В.В. Пророк С. П. Штелик