Житомирський апеляційний суд
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Галацевич О.М.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/10241/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Житомирська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 Із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23 червня 2017 року, просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні приватною квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 втратившим право на користування зазначеною квартирою із зняттям його з реєстрації місця проживання (а.с.2-4,104-108 т.1). Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 липня 2011 року купив трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстрував 02 серпня 2011 року в КП «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації». Попередні власники звільнили квартиру від свого майна, а він із сім'єю вселився до житла, у якому постійно проживає. У вересні 2015 року під час отримання довідки про склад сім'ї у КП «ВЖРЕП №9» йому стало відомо про те, що за адресою його квартири зареєстрований ОСОБА_2 Відповідач не є членом його сім'ї, а також не був членом сім'ї попередніх власників квартири. ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі на час її продажу та не проживає на даний час. Дозволу на реєстрацію відповідача в квартирі він не давав. Добровільно знятися з реєстрації ОСОБА_2 не бажає.

Також у заяві про уточнення позовних вимог зазначається про те, що в цивільній справі №2-40/10 ухвалою Верховного Суду України від 05 грудня 2007 року встановлено, що ОСОБА_2 власником спірної квартири не є внаслідок рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року. У цивільній справі №2-2944/11 заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2011 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою та зобов'язано СГІРФО зняти останнього з реєстраційного обліку. У адміністративній справі №757/24140/13-а постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року поновлена реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі. У цивільній справі №2-296/3867/14-ц рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні вимог до виконкому Житомирської міської ради про визнання незаконним рішення виконкому від 12 травня 2011 року №345, скасування свідоцтва про право власності від 13 травня 2011 року на Ѕ частину спірної квартири, видане ОСОБА_3, скасування свідоцтва про право власності від 13 травня 2011 року на Ѕ частину спірної квартири, видане ОСОБА_4 У адміністративній справі №826/6337/16 постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ПАТ «Укрсиббанк», про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, що відбулася: 28 листопада 2005 року на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3, 26 травня 2011 року на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3, 02 серпня 2011 року на ім'я ОСОБА_1 На думку позивача цією постановою встановлено, що усі правочини, що вчинялися відносно спірної квартири, є чинними та не скасовані, а тому здійснена реєстрація прав власності за зазначеними правочинами є законною.

Наголошується й на листі директора КП «ВЖРЕП-9» від 03 липня 2015 року, яким ОСОБА_2 роз'яснено, що він зареєстрований у приватній квартирі ОСОБА_1 без визначення родинних зв'язків з власником, а тому не має права користуватися квартирою та укладати договір про надання послуг з утримання будинку.

ОСОБА_2 втратив право на користування спірною квартирою у зв'язку з припиненням дії договору житлового найму, продажем квартири та не набуттям статусу члена сім'ї ОСОБА_1, а також усіх попередніх власників, а саме: ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2000 року, у тому числі з 2003 року (часу звільнення з місць позбавлення волі) по теперішній час без поважних причин; з дня приватизації цієї квартири у березні 2002 року припинилася дія договору найму спірного жилого приміщення, яка в судовому порядку не поновлювалася; з часу першого продажу спірної квартири, тобто з 07 березня 2002 року ОСОБА_2 втратив право на користування цим житлом у зв'язку з його продажем та відсутністю сімейних відносин з новим власником.

Ухвалою від 21 вересня 2017 року, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі на стороні відповідача залучено Житомирську міську раду, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а.с.225 т.1).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2018 року визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1, із зняттям його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що у рішенні відсутнє обґрунтування, чим саме він перешкоджає позивачу в користуванні квартирою. Також у обґрунтування свого позову ОСОБА_1 не посилався на те, що реєстрація відповідача у квартирі впливає на оплату комунальних послуг. Проте в основу рішення суд поклав саме такі обставини, які доказами не підтверджувалися та судом не досліджувалися. Вважає, що усунення перешкод шляхом визнання його таким, що втратив право користування квартирою, суперечить положенням ст.16 ЦК України та ст.71 ЖК УРСР. Він не набував права користування спірною кватирою як член сім'ї ОСОБА_1, а тому не може бути позбавлений права, якого не набував. Суд не встановив причини, з яких він не проживає у квартирі та не звернув уваги на те, що це його єдине житло. У спірній квартирі він проживав та був зареєстрований разом із матір'ю задовго до позивача, а знятий із реєстрації 08 серпня 2001 року, оскільки був засуджений до трьох років позбавлення волі. Під час відбування покарання мати приватизувала квартиру і, діючи від свого імені та за дорученням від його імені, продала квартиру ОСОБА_5 У подальшому квартира неодноразово відчужувалася та 28 липня 2011 року її придбав позивач. На момент купівлі кватири ОСОБА_1 він був зареєстрований у квартирі, оскільки заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2011 року визнаний втратившим право користуватися нею. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року була скасована приватизація та квартира фактично повернулася до комунальної власності. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року відновлено реєстрацію його місця проживання у спірній квартирі, починаючи з 1995 року. Суд першої інстанції залишив поза увагою його заяву про застосування строків позовної давності. Хоча третя особа - Житомирська міська рада була залучена до розгляду справи, але суд першої інстанції її не викликав та жодного разу не повідомляв про слухання справи, чим порушено об'єктивність розгляду та повноту дослідження доказів. Також хоча було задоволено клопотання про виклик свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3, але суд не надав змоги їх допитати з приводу того, звідки взялася довідка від 20 липня 2011 року №1203 про відсутність зареєстрованих осіб за адресою спірної квартири та навіщо було 11 липня 2011 року подавати до суду позов про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, де предметом позову була реєстрація відповідача, про що свідчить довідка від 02 липня 2011 року №1194. Окрім того, у підготовчому судовому засіданні від 19 жовтня 2018 року відповідачу було відмовлено в приєднанні до матеріалів справи доказів про те, що позивач створює перешкоди в користуванні відповідачу квартирою та з поважних причин останній не може скористатися правом на житло. Відмовлено й у праві на отримання правової допомоги, клопотання про яку заявлялося. Суд також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи №296/10415/17, хоча дані справи пов'язані між собою. До видачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтв про право власності від 13 травня 2011 року серій НОМЕР_3,НОМЕР_4 спірна квартира знаходилася в комунальній власності і відповідач єдиний, який на законних підставах зареєстрований у ній, отже мав право користуватися спірною квартирою й не втратив це право на даний час. Вважає, що рішенням суду порушено його право на житло, гарантоване ст.47 Конституції України. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема зазначає, що на час розгляду даної справи судом першої інстанції в провадженні будь-якого суду була відсутня справа за позовом ОСОБА_2 до нього про визнання його правовстановлюючого документа на спірну квартиру недійсним або про вселення в його квартиру. Отже, його право власності на квартиру ніким не оспорено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не є членом сім'ї власника житла або іншою особою, яка вселилася в квартиру за згодою власника та веде із ним спільне господарство. У судовому засіданні від 19 жовтня 2018 року ОСОБА_2 визнав, що ніколи не був членом сім'ї ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Формальна реєстрація місця проживання відповідача у спірній приватній квартирі позивача чинить останньому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном. Реєстрація відповідача в квартирі позивача змушує останнього оплачувати додаткові витрати на комунальні послуги та обмежує конституційне право на користування, володіння та розпорядження власним майном (продаж квартири здійснюється за умови добровільного зняття з реєстрації осіб, які у ній проживають).

Колегія суддів апеляційної інстанції не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

ОСОБА_1 просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні приватною квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 втратившим право на користування зазначеною квартирою із зняттям його з реєстрації місця проживання, посилаючись на положення ст.391 ЦК України та з урахуванням приписів Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і Правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207.

Частиною першою ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням (ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року №207).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з договором купівлі-продажу від 28 липня 2011 року, який посвідчений у нотаріальному порядку, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках кожен передали у власність (продали), а ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) кватиру АДРЕСА_1.

У договорі зазначено, що квартира належить продавцям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право власності, виданих виконкомом Житомирської міської ради 13 травня 2011 року на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року за №345 (а.с.6-9 т.1). Договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, а право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 у КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» 02 серпня 2011 року (а.с.10-12 т.1).

Квартира є предметом іпотеки за договором іпотеки від 28 липня 2011 року, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, та яким забезпечено виконання основного зобов'язання за кредитним договором, укладеним між цими ж сторонами.

Із довідки КП «ВЖРЕП №9» від 06 грудня 2016 року №1586 убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано п'ять осіб: ОСОБА_1, його дружина - ОСОБА_7, син -ОСОБА_8, донька - ОСОБА_9 та особа без родинних відносин - ОСОБА_2 (а.с.19 т.1).

У акті від 07 грудня 2016 року зазначається, що ОСОБА_2 з 2000 року по дату його складання у квартирі АДРЕСА_1 не проживає (а.с.18 т.1).

Так, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 квітня 2016 року в цивільній справі №296/3867/14-ц за позовом ОСОБА_2 до виконкому Житомирської міської ради, треті особи: КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», та ОСОБА_1 рішення виконкому Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року №345 було визнано незаконним та скасовані свідоцтва на право власності серій НОМЕР_3,НОМЕР_4 від 13 травня 2011 року на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, видані ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, з ухваленням нового про відмову в позові з процесуальних ознак, оскільки ОСОБА_2 зазначив відповідачем лише виконком Житомирської міської ради, не пред'явивши при цьому вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_10, а на стадії апеляційного перегляду усунути такі недоліки не видається можливим (а.с.182-184 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін (а.с.159-162 т.1). Разом із тим, судом касаційної інстанції встановлено, що на момент прийняття виконавчим комітетом рішення про оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та видачі на ім'я останніх свідоцтв про право власності на житло, ОСОБА_2 мав право користуватися спірною кватирою й не втратив це право на даний час.

Наразі ухвалою від 02 січня 2018 року Корольовського районного суду м. Житомира прийнято у цивільній справі №296/10415/17 позовну заяву ОСОБА_2 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання рішення виконкому Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року №345 незаконним та скасування свідоцтв на право власності серій НОМЕР_3,НОМЕР_4 від 13 травня 2011 року, виданих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.102 т.2). У матеріалах справи відсутні дані щодо наслідків розгляду даного спору, хоча кожна із сторін стверджує, що рішення у справі №296/10415/17 ухвалено на її користь. На час перегляду справи в суді апеляційної інстанції інформація в ЄДР судових рішень також відсутня (до реєстру внесено лише ухвалу від 02 січня 2018 року).

Разом із тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року в адміністративній справі №757/24140/13-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, третя особа: ОСОБА_1, визнано незаконною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області щодо відмови у поновленні реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано суб'єкта владних повноважень скасувати зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою спірної кватири та поновити реєстрацію місця постійного проживання ОСОБА_2 за адресою спірного житлового нерухомого майна (а.с.68 -70 т.1). Скасовуючи постанову Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року про відмову в задоволенні позову та ухвалюючи власне судове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, зокрема, виходив із того, що заочне рішення від 12 серпня 2011 року в справі №2-2944/11 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю, яким ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування спірної кватирою, скасовано ухвалою від 25 грудня 2012 року (а.с.63-65 т.1).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року залишена без змін (а.с.180-181 т.1).

Окрім того, з 11 листопада 1995 року ОСОБА_2, як член сім'ї наймача ОСОБА_11, проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1.

12 грудня 2000 року він був засуджений до трьох років позбавлення волі та 08 серпня 2001 року був знятий з реєстрації за вказаною адресою.

Під час відбування відповідачем покарання його мати ОСОБА_11 приватизувала дану квартиру та 07 березня 2002 року отримала свідоцтво про право власності на житло. Цього ж дня вона, діючи від свого імені та за дорученням від імені позивача, продала спірну квартиру ОСОБА_5, який 07 червня 2002 року уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу даного житла. Останній, в свою чергу, 11 червня 2002 року подарував 1/2 частину даної квартири своїй дружині ОСОБА_3

11 червня 2002 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину цієї квартири на підставі ст.22 КпШС України та 12 березня 2004 року подарувала 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року в справі №2-1803 за позовом ОСОБА_2 до Управління житлово-комунального господарства, відділу приватизації державного житлового фонду та виконкому Житомирської міської ради визнано приватизацію вказаної квартири такою, що відбулась з порушенням вимог законодавства, та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 07 березня 2002 року відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради на ім'я ОСОБА_11 та ОСОБА_2 (а.с.172 т.1).

Під час розгляду зазначеної вище справи суд встановив, що на час написання заяви про надання згоди на приватизацію квартири, яка засвідчена печаткою Ізяславської виправної колонії №31, позивачеві побачення не надавалось та кореспонденція від нього не відправлялась. Окрім того, відповідно до висновку техніко-криміналістичної експертизи, печатка та штамп, якими засвідчене доручення щодо розпорядження 1/2 частиною квартири, є підробленими.

Надалі рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року в справі №2-40/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_4, Житомирської міської ради про визнання правочинів недійсними та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2007 року, визнано недійсними угоди щодо відчуження даної квартири, а саме: договір купівлі-продажу, укладений 07 березня 2002 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5; договір купівлі-продажу, укладений 07 червня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; договір дарування 1/2 частини спірного житла, укладений 11 червня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_14; договір дарування 1/2 частини цієї квартири, укладений 12 березня 2004 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_4

Також зазначеним рішенням ОСОБА_14, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 виселено з даного житлового приміщення. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 194 190 грн. ринкової вартості спірної квартири (а.с.39-43 т.1).

Проте, ухвалою Верховного Суду України від 05 грудня 2007 року рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції скасовані, а справа направлена для розгляду до суду першої інстанції ( а.с.44-48 т.1).

При новому розгляді спору в задоволенні позовів відмовлено (а.с.49-57 т.1).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2007 року в адміністративній справі №2-а-106 за позовом ОСОБА_2 до Житомирського міського відділу внутрішніх справ УМВС України у Житомирській області, відділу громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Корольовського ВМ Житомирського МВ, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_4, визнано протиправною виписку ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1, здійснену 08 серпня 2001 року, та зобов'язано відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Корольовського ВМ Житомирського міського відділу ВС УМВС України в Житомирській області поновити реєстрацію ОСОБА_2 у даній квартирі (а.с.188-191 т.1).

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що відповідно до положень п.7 ч.3 ст.71 ЖК України за ОСОБА_2 зберігалось право користування квартирою протягом усього часу відбування ним покарання.

Повернувшись у лютому 2003 року в м. Житомир з місць позбавлення волі ОСОБА_2 був позбавлений можливості проживати у спірній квартирі через те, що з червня 2002 року по 28 липня 2011 року вона була зайнята сім'єю ОСОБА_3

Як зазначалося вище рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року №345 оформлено право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 і ОСОБА_4, по 1/2 частці за кожною. На підставі даного рішення 13 травня 2011 року на ім'я останніх видані свідоцтва про право власності.

Оформивши у такий спосіб право власності на спірне житлове приміщення, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю.

У цивільній справі №2-2944/11 (296/4042/12-ц) заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2011 року визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною кватирою та зобов'язано СГІРФО зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку. На виконання цього рішення ОСОБА_2 було знято з реєстрації за даною адресою, але ухвалою цього ж суду від 25 грудня 2012 року заочне рішення скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.63-65 т.1). У подальшому позовна заява залишена без розгляду (а.с.66-67,250 т.1).

За змістом частини третьої ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Із огляду на вищевикладене, реєстрація відповідача у спірній квартирі була відновлена в судовому порядку з 11 листопада 1995 року. Постанова Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2007 року, як вже зазначалося вище, є чинною (адміністративна справа №2-а-106, а.с.188-191 т.1).

Чинною є й постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року, якою визнано незаконною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області щодо відмови у поновленні реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області скасувати зняття з реєстрації місця проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1, та поновити реєстрацію постійного проживання ОСОБА_2 за даною адресою.

Вищеописані події та кількість різноманітних судових справ переконують у тому, що упродовж досить тривалого періоду часу відповідач не втрачав інтересу до квартири та для відновлення свого порушеного права вживав й продовжує вживати активні дії, а тому висновок суду першої інстанції про визнання його втратившим право на користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст.391 ЦК України, та зняття з реєстрації є передчасним, оскільки спори щодо права відповідача на спірне жиле приміщення не завершені, а право власності позивача, з огляду на надані докази, не можна вважати домінуючим.

Отже, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що відповідач втратив право користуватися спірною квартирою та безпідставно вирішив питання щодо зняття його з реєстрації, хоча іншого житла він не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, відповідно до приписів ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, про відмову в задоволенні позову. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір, понесений відповідачем на подання апеляційної скарги, покладається на позивача, оскільки останньому в задоволенні позову відмовляється.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2; АДРЕСА_1) 826 грн. 80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 01 квітня 2019 року.