Справа № 286/884/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

з участю представника

позивача Лугинця В.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Овручі справу за позовом приватного підприємства «Свитязь» до ОСОБА_2 про стягнення коштів , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача на користь ПП «Свитязь» суму виплаченого відшкодування завданої ним шкоди в розмірі 33040 грн. 67 коп. та судові витрати, мотивуючи тим, що відповідачем 03.04.2017 близько 13 год. 30 хв. було скоєно ДТП. Відповідно до вироку Овруцького районного суду та ухвали апеляційного суду Житомирської області у справі №286/1870/17 його було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Оскільки, відповідач працював у ПП «Свитязь», то згідно вироку суду з підприємства на користь потерпілої в ДТП ОСОБА_3 було стягнуто матеріальну шкоду в сумі 4900 грн. 61 коп. та моральну шкоду в сумі 25000 грн., а також в ході виконання вироку було стягнуто з підприємства 2990 грн. виконавчого збору та 150 грн. витрат. Тому підприємство має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідач подав відзив на позов, в якому заперечує в його задоволенні, посилаючись на те, що він не був працівником ПП «Свитязь», так як не писав заяв про прийняття на роботу та звільнення, між ним та підприємством не укладався письмовий трудовий та цивільно-правовий договір. Його не ознайомлювали з технікою безпеки під час виконання трудових обов`язків; не надано доказів про встановлення йому розміру заробітної плати в місяць станом на 03.04.2017, до ДТП та після скоєння ДТП, її оподаткування. Відшкодування ж працівником моральної шкоди роботодавцю не передбачено вимогами трудового законодавства.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому ПП «Свитязь» звертає увагу суду, що відповідач працював водієм у ПП «Свитязь» у період з 01.02.2017 по 29.12.2017, і за нього проводилися соціальні відрахування та сплачувалися обов`язкові платежі, як за найманого працівника. Під час досудового розслідування та в судовому засіданні по розгляду справи по факту ДТП відповідач підтверджував факт перебування у трудових відносинах з ПП «Свитязь».

Відповідач подав заперечення, в якому просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи без його участі. Підтримує свої заперечення, викладені у відзиві на позов та запереченні. В попередніх судових засіданнях, в яких відповідач приймав участь, щодо задоволення позову також заперечував, з наведених у відзиві підстав.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З копії вироку Овруцького районного суду Житомирської області від 15.03.2018 по справі №286/1870/17 вбачається, що ОСОБА_2 , тобто відповідача, було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України його було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на один рік. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016» від 22.12.2016 ОСОБА_2 було звільнено від відбування призначеного покарання.

Цим же вироком було стягнуто з ПП «Свитязь» на користь потерпілої в ДТП ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 4900 грн. 61 коп. та моральну шкоду в сумі 15000 грн..

Копія ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 30.05.2018 свідчить, що вказаний вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 15.03.2018 по справі №286/1870/17 щодо ОСОБА_2 було змінено в частині стягнення з ПП «Свитязь» на користь потерпілої ОСОБА_3 моральної шкоди, а саме змінено на 25000 грн.. В решті було залишено без змін.

Мотивувальні частини зазначених вироку Овруцького районного суду та ухвали Апеляційного суду Житомирської області підтверджують, що ОСОБА_2 - відповідач у даній справі, визнавав свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні в повному обсязі та не заперечував факт роботи водієм у позивача.

Згідно з ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу, про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Крім того, твердження відповідача, що він не був працівником ПП «Свитязь», йому офіційно не було встановлено розмір заробітної плати, з ним не проводилися інструктажі по техніці безпеки спростовується відомостями про нарахування заробітної плати за період з лютого по грудень 2017 року (а.с. 49-59), повідомленням про прийняття працівника на роботу від 31.01.2017 (а.с.60), копією заяви ОСОБА_2 від 29.12.2017 про звільнення (а.с. 61) та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за 4 квартали 2017 року (а.с. 63-75), витягом з журналу проведення інструктажів та подорожнього листа вантажного автомобіля від 03.04.2017 (а.с. 98-99).

Таким чином, винуватість відповідача у вчинені дорожньо-транспортної пригоди та факт роботи його водієм в ПП «Свитязь» є встановленою та не підлягає доведенню.

Факт перерахування коштів ПП «Свитязь» за вироком суду в порядку примусового виконання рішення підтверджується копією платіжного доручення від 23.10.2018 №1833 (а.с.28).

Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Сторони перебували у трудових відносинах, а тому спірні правовідносини регулюються ст.ст. 130, 132-134 КЗпП України, тобто спеціальним законом.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема і п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, яким передбачено притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності у випадку, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

У п. 9 Постанови Пленуму від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» Верховний Суд України роз`яснив, що судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п.3 ст.134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства.

Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом.

Відтак, відповідальність відповідача в даному випадку за заподіяну шкоду не обмежується середнім місячним заробітком працівника.

Водночас, до прямої дійсної шкоди, заподіяної підприємству працівником, не можна віднести суми виконавчого збору - 2990 грн. та 150 грн. витрат, оскільки вказані суми були стягнуті з підприємства в порядку примусового виконання рішення суду.

Враховуючи викладене та аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами; докази, надані на їх підтвердження; норми права, що регулюють спірні правовідносини, зважаючи, що в основу рішення не може бути покладено доказування, яке ґрунтується на припущеннях, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 29900 грн. 61 коп. (4900 грн. 61 коп. + 25000 грн. = 29900 грн. 61).

Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн.00 коп., який відповідно до ст.141 ЦПК підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі (1921х90,5%)=1738 грн. 50 коп..

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який проживає по АДРЕСА_1 , на користь приватного підприємства «Свитязь», (код 31277255), що розташоване по вул. І.Богуна, 45 в м. Овручі Житомирської області, матеріальну шкоду в сумі 29900 грн. 61 коп. та судовий збір в сумі 1738 грн. 50 коп..

В задоволенні решти вимог відмовити за безпідставністю.

На рішення суду до апеляційного суду Житомирської області через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ :

Суддя: А. Л. Гришковець Повне рішення виготовлено 25.10.2019.