ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/883/18
Номер провадження: №22-ц/819/451/19
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Прушинська О.В.,

позивач ОСОБА_1 ,

представники відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги Херсонський об`єднаний міський військовий комісаріат, про стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Херсонський об`єднаний міський військовий комісаріат, про стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування вимог зазначив, що з 14.07.2015 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Механічний завод», працював підсобним робітником в металургійному цеху, а з 17.08.2015 року переведений на посаду шихтувальника 3-го розряду металургійного цеху.

Наказом № 76-к від 23 травня 2016 року його звільнено з займаної посади на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу, де він перебував до моменту демобілізації 02.11.2017 року.

Посилаючись на те, що в порушення ст.119 КЗпП України відповідач не виплатив йому середній заробіток за час перебування на строковій військовій службі і після його звернення до адміністрації підприємства не скасував незаконний наказ про його звільнення, позивач, не порушуючи у судовому порядку питання про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі, просив суд стягнути з ТОВ «Механічний завод» на його користь середній заробіток за час проходження строкової військової служби за період з 24 травня 2016 року по 02 листопада 2017 року в розмірі 43324,67 грн та зобов`язати відповідача у місячний термін з дня набрання рішенням законної сили надати суду звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05 грудня 2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Механічний завод» на користь ОСОБА_1 компенсацію за час проходження військової служби за призовом за період з 24 травня 2016 року по 02 лютого 2017 року в розмірі 70314,02 грн.
Вирішено питання судових витрат.
В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Механічний завод», посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши доповідача, осіб, які беруть участь у справ, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що призов позивача на військову службу відбувався під час дії особливого періоду, а відтак на нього поширюються гарантії та пільги, визначені ст.119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку, і хоча позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі ним не заявлялося, позивач має право на отримання середнього заробітку за час перебування на строковій військовій службі.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є суперечливими та не грунтуються на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14.07.2015 року наказом №133-К ОСОБА_1 прийнято на роботу підсобним робітником, у подальшому переведено на роботу шихтувальника 3-го розряду металургійного цеху ТОВ «Механічний завод».
23 травня 2016 року позивач подав заяву про звільнення у зв`язку із призовом на військову службу з 23.05.2016 року.
Наказом № 76-к від 23 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі ч.3 ст.36 КЗпП у зв`язку з призовом на військову службу.

Як вбачається з військового квитка серії НОМЕР_1 , 24.05.2016 року ОСОБА_1 призваний на строкову військову службу і направлений до військової частини пп НОМЕР_2 .

02 листопада 2017 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2017 року №14/2017 звільнений в запас.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно з п.3 ч.1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Статтею 119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно з ч.3 вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (частина четверта статті 119 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною другою статті 39 вказаного Закону визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року N 316/1/906 "Щодо дії особливого періоду", та у постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа N 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Крім того, рішенням Ради Національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", введеним в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року N 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України "Про Раду Національної безпеки та оборони України" кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Отже, з огляду на наведені норми матеріального права вірним є висновок суду про те, що на час призову позивача на строкову військову службу існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України і в межах заявлених нею вимог та не врахував, що позивач не заявляв позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, а відтак, без скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі, він вважається звільненим з ТОВ «Механічний завод» з 23.05.2016 року, у зв`язку із чим вищенаведені пільги та гарантії до нього застосовані бути не можуть, оскільки підлягають застосуванню лише до працюючих осіб або одночасно із вирішенням позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в наведеній частині такими що грунтуються на законі, і оскільки суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст. 382 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод» задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги Херсонський об`єднаний міський військовий комісаріат, про стягнення середнього заробітку відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Дата складання повного тексту постанови 04 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В.Орловська