РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/16693/18

Провадження № 22-ц/4815/1168/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Ковальов І.М.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення 26 червня 2019 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській області про визнання процедури поновлення на посаді такою, що проведена з порушенням вимог чинного законодавства, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді з попередніми умовами праці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення понесених судових витрат по справі,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в Рівненський міський суд з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області (далі управління) про визнання процедури поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління з посадовим окладом 19010,00 грн. як таку, що проведена із порушенням вимог чинного законодавства; визнання незаконним та скасування наказу №193-к від 17.08.2018 "Про звільнення ОСОБА_2 "; поновлення на посаді з попередніми умовами праці, які були станом на 29.12.2017, з 17.08.2018; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану частину щорічної основної та додаткової відпусток та стягнення понесених судових витрат по справі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано процедуру поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області з посадовим окладом 19010,00 грн. як таку, що проведена із порушенням вимог чинного законодавства.

Визнано незаконним та скасовано наказ №193-к від 17 серпня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_2 » виданий в.о. начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Рівненській області О ОСОБА_5 .

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області з попередніми умовами праці, які були станом на 29 грудня 2017 року з 17 серпня 2018 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 серпня 2018 року по день ухвалення рішення судом в розмірі 238 606,20 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області з попередніми умовами праці та стягнуто грошове забезпечення в межах одного місяця. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ухваленим внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, ухвалене з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи порушено процедуру з`ясування обставин справи та дослідження доказів визначену статтями 227-229, 235, ч.5,6 ст. 240, 241 ЦПК України. Зокрема, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на документах, які відсутні в матеріалах справи та не надавалися сторонами. Не дослідження доказів по справі призвело до суперечливих висновків суду з одних і тих же питань та постановлення рішення суду з порушення законодавства щодо строків звернення до суду за окремими вимогами, щодо визначення предмету спору та характеру спірних правовідносин, щодо меж розгляду справи.

Вказує, що суд першої інстанції зазначаючи, що позивач оскаржує процедуру поновлення, не визначає правового статусу наказів №137-к та 138-к якими саме ця процедура була оформлена. Суд не визначаючи чи є чинними, чи ні накази №137-к та 138-к, судовим рішенням визнає цілу процедуру такою, що проведена з порушенням чинного законодавства та поновлює ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління з попередніми умовами праці, які були станом на 29.12.2017, з 17.08.2018, тобто нівелює рішенням суду накази №137-к та №138-к. Тому вважає, що такий спосіб захисту прав позивача, як визнання процедури поновлення такою, що проведена з порушенням чинного законодавства, без визначення статусу наказів, якими така процедура була оформлена, що суперечить ст. 232 КЗпП України, якою передбачено оскарження процедури поновлення.

Також, вважає, що вимога щодо визнання процедури поновлення ОСОБА_2 на посаді такою, що проведена з порушенням вимог чинного законодавства, подана з порушенням строків звернення, а тому суд мав відмовити в задоволенні позову. Оскільки, враховуючи, що найпізніше про порушення (на думку позивача) його трудових прав він дізнався 06.06.2018, строк на оскарження порушеного права закінчився 06.09.2018, згідно ст. 233 та ч.3 ст. 241-1 КЗпП України, натомість позов про захист прав подано 07.09.2018, тобто в частині звернення щодо захисту трудового права відмінного від звільнення, строк звернення до суду пропущений та не поновлювався судом.

Зазначає, що всупереч ч.2 ст. 264 ЦПК України, суд першої інстанції розглядаючи позов вийшов за межі позовних вимог. Так, в абз.5 стор.3 рішення суд встановив обставину, яка виходила за межі позовних вимог, зокрема, судом було досліджено матеріали справи, а також взято до уваги твердження позивача, які не були спростовані відповідачем під час судового розгляду справи, що посада заступника начальника управління, яку займав ОСОБА_2 до 29.12.2017 не була скорочена. Таким чином, потужно аналізуючи справу в частині неправомірності звільнення позивача, яке відбулося 29.12.2017, суд не належним чином встановлював обставини, що стосується звільнення позивача 17.08.2019, яке було предметом спору.

Також, зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного та необґрунтованого висновку, що у відповідача не мали місце зміни в організації праці і виробництва, зокрема скорочення штату працівників.

Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було встановлено наявність переважного права залишення на роботі у позивача. Сам позивач про таке переважне право також не надав інформації. Також, суд першої інстанції не дослідивши письмові докази надані відповідачем не встановив факт пропозиції позивачу усіх наявних вакансій в юридичній особі, з урахуванням кваліфікації, зробив висновок про порушення відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, вважає незаконним та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Наводить розрахунок за якого розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу міг би становить 208 212,90 грн (991,49*210 робочих днів), а не 238 606,20 грн.

За наведеного просили, скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 , вважає аргументи та вимоги апеляційної скарги незаконними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що управлінням під час розгляду справи в суді першої інстанції не було доведено, що процедура поновлення його роботодавцем на роботі відбулася відповідно до вимог встановлених КЗпП України, а також законності підстав для другого звільнення.

Вважає, що судом першої інстанції не було обмежено в процесуальних правах будь-кого з учасників справи. Та зазначає, що якщо на думку апелянта, якісь докази не були досліджені судом на час розгляду справи, він зобов`язаний був би повідомити про це суд ще у суді першої інстанції, заявивши клопотання про подальше дослідження доказів, такий обов`язок випливає із встановленого ЦПК України обов`язку учасника справи добросовісно користуватись своїми процесуальними правами.

Щодо посилання апелянта на те, що нівелює рішенням суду накази №137-к та 138-к, то сторона позивача не погоджується з цим, оскільки юридичне формулювання наказу "Про поновлення на роботі ОСОБА_7 М ОСОБА_8 " №137-к від 05.06.2018 є правильним, а сама процедура та виконання цього наказу не відбулася. Вважає, що суд першої інстанції правильно вказав, що ОСОБА_2 не було поновлено на посаді, а його було призначено на третю посаду заступника начальника управління із новим посадовим окладом у розмірі 19010,00 грн, правами та обов`язками, тому вважає, що накази №137-к та №138-к не потребували скасування.

Також зазначає, що посилання апелянта на те, що найпізніше про порушення його трудових прав позивач дізнався 06.06.2018 спростовуються тим, що із наказом "Про поновлення на роботі" №137-к від 05.06.2018 позивач був ознайомлений саме 05.06.2018 (а.с.17). Натомість із наказом №138-к "Про встановлення посадового окладу та надбавки за вислугу років ОСОБА_2 " позивач ознайомився 07.06.2019 про що є відмітка на цьому наказі (а.с.18). За наведеного, вказує, що із наявності в сукупності наявних у справі доказів, найпізнішим строком про порушення його трудових прав позивач міг би дізнатися 07.06.2018, а не 06.06.2019, отже посилання апелянта про пропущений строк є необґрунтованими.

Крім того, позивач не погоджується із позицією апелянта про те, що суд першої інстанції розглядаючи позов вийшов за межі позовних вимог, оскільки ці факти не наводились апелянтом ні у відзиві на позовну заяву, ні у запереченнях на відзив.

Також сторона позивача вважає, що апелянтом не потрібно було встановлювати переважне право на залишення на роботі між заступниками начальника управління, оскільки станом на 07.06.2018 було прийнято рішення згідно штатного розпису, що скорочується саме посада заступника начальника управління із посадовим окладом 19010,00 грн, яку займав тільки ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області Гридіна Н.В. в судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 наказом №140-п від 28.07.2017 був прийнятий на роботу на посаду заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області в порядку переведення з 01.08.2017 року, а наказом №327-К від 22.12.2017 року, з 29.12.2017 року його було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності та штату, згідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.33).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 червня 2018 року залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року ОСОБА_2 було поновлено на роботі на займаній посаді (а.с.12-14).

Як вбачається з наказу в.о. начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області за № 193-к від 17.08.2018 року, ОСОБА_2 .- заступника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області з 17.08.2018 року звільнено з роботи з 17.08.2018 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штату через відсутність згоди на переведення на іншу роботу (а.с.22).

Відповідно до ст.ст. 4,13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вважаючи свої права порушеними відповідачем при звільненні його з роботи 17 серпня 2018 року, ОСОБА_2 на власний розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та звернувся до місцевого суду про поновлення його на роботі, де однією з вимог в позові просив визнати процедуру попереднього його поновлення на роботі на виконання Рівненського міського суду від 05 червня 2018 року, проведеною з порушенням чинного законодавства.

Законодавство про працю не регламентує процедуру поновлення на роботі, однак відповідно до ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» та давно усталеної судової практики, зокрема п.34 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, роз`яснено судам, що стосовно до правил ст.24 КЗпП, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Такий наказ № 137-с від 05.06.2018 року про поновлення на роботі ОСОБА_2 а також наказ № 138-к про встановлення йому посадового окладу були видані відповідачем, (а.с.106, 107), з якими він був ознайомлений в той же день, тобто рішення суду було виконане добровільно та належним чином відповідно до вимог закону, а тому подальші тлумачення цих наказів стороною позивача, посилання на «транзитність» введеної відповідачем на виконання суду третьоїпосади заступника начальника управління для ОСОБА_2 , не погодження її з Фондом, не заслуговують на увагу.

Якщо при виконанні рішення суду від 05.06.2018 року про поновлення на роботі, якимось чином були порушені трудові права ОСОБА_2 , то він мав звертатись до суду за захистом цих прав (відмінних від поновлення на роботі) у встановлений трудовим законодавством трьохмісячний строк (ч.1 ст.233, ст.241-1 КЗпП). Однак, після поновлення на роботі 05.06.2018 року він до суду не звертався, зазначені накази не оскаржував, тобто своїми діями погоджувався з умовами та оплатою праці наданими роботодавцем, а звернувся до суду через три місяці 07.09.2018 року лише після чергового звільнення його з роботи 17 серпня 2018 року. При цьому питання про поновлення пропущеного строку для вирішення трудового спору у зазначеній частині вимог не вирішувалось.

Вимога ОСОБА_2 про визнання процедури поновлення його на роботі (без оскарження самих наказів) на виконання рішення Рівненського міського суду від 05 червня 2018 року проведеною з порушенням чинного законодавства, в межах даного провадження про поновлення на роботі та про скасування наказу № 193-к від 17.08.2018 року про його звільнення з роботи - є надуманою, ускладнює та вносить плутанину в розгляд даної справи, однак на думку позивача підтверджує незаконність його чергового звільнення з роботи.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників ОСОБА_2 в суді, сторона позивача намагалась довести, що попередньому поновленню його на роботі від 5 червня 2018 року мало передувати звільнення одного з двох працюючих (штатних) заступників голови управління, тобто позивач вважає, що мав бути поновлений на вільну посаду, фактично убезпечивши себе від наступного звільнення за скороченням штату, дійшовши такої думки лише при поданні позову в даній справі.

Отже, саме така позовна вимога ОСОБА_2 не ґрунтується на законі та судовій практиці і є безпідставною по своїй суті, на що місцевий суд уваги не звернув, а продублював обґрунтування цієї вимоги надане позивачем в рішення суду та задовольнив її.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про скасування наказу № 193-к від 17.08.2018 року про звільнення та поновлення його на роботі на посаді заступника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області з 17.08.2018 року з попередніми умовами праці, які були станом на 29.12.2018 року, то колегія суддів вважає, що місцевий суд задовольняючи ці вимоги припустився помилки, оскільки відповідачем дотримано вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_2 .

Згідно з п.1. ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як вбачається з матеріалів справи до управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області від виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України надійшов затверджений штатний розпис, який вступав в дію з 20 серпня 2018 року та в якому посада заступника начальника управління з посадовим окладом 19010 грн., введена на виконання рішення суду відсутня (а.с.41,42).

В межах даного провадження ОСОБА_2 позовних вимог до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не заявляв, як і вимог про залучення Фонду до справи в якості співвідповідача, яким в штатному розписі від 07 червня 2018 року визначено скорочення займаної саме ним посади.

13 червня 2018 року ОСОБА_2 було вручено попередження про відсутність у новому штатному розписі посади заступника начальника управління з посадовим окладом в 19010 грн та одночасно запропоновано посаду головного спеціаліста відділу фінансово-економічної діяльності, що вводиться з 20.08.2018 року (а.с.19).

16 липня 2018 року управління повторно звернулось до ОСОБА_2 підтвердити згоду на переведення на запропоновану посаду (а.с.20).

Того ж дня в.о. начальника управління звернувся до в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про погодження звільнення ОСОБА_2 , оскільки посада, яку він обіймає в штатному розписі, який вводиться в дію з 20.08.2018 року відсутня і листом від 25 липня 2018 року таке погодження на звільнення ОСОБА_2 було надане (а.с.37, 44).

16 серпня 2018 року ОСОБА_2 було вкотре запропоновано прийняти пропозицію щодо зайняття посади головного спеціаліста відділу фінансово-економічної діяльності управління, на що він не погодився (а.с.21, 46).

Відповідно до вимог ст.43 КЗпП України, роботодавець звернувся до голови первинної профспілкової організації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Рівненській області щодо погодження звільнення ОСОБА_2 (а.с.45).

Згідно з протоколу засідання профспілкового комітету за № 40 від 25 липня 2018 року така згода була надана на звільнення ОСОБА_2 заступника начальника управління за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штатів (а.с.47,48).

Отже, в даному трудовому спорі роботодавцем дотримано вимог трудового законодавства щодо звільнення працівника.

В штатному розписі скорочена конкретна посада заступника начальна управління з окладом в 19010 грн., а її обіймав саме ОСОБА_2 , тому підстав для застосування ст.42 КЗпП України та визначення переважного права котрогось із заступників начальника управління на залишення на роботі немає.

Підстави для поновлення на роботі ОСОБА_2 відсутні, тому й відповідно немає підстав для нарахування та стягнення середнього заробітку з часу його звільнення, оскільки відповідно відсутній і вимушений прогул, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що як позивач так і відповідач вдались до надмірної деталізації, обставин справи, оцінки доказів, які не мають визначального значення в справі, переоцінки доказів, які вже досліджувались в межах іншого провадження та не мають прямого відношення до даного предмету спору про поновлення на роботі, що в свою чергу знайшло відображення також і в рішенні місцевого суду.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , судові витрати, які він поніс при подачі позову слід віднести на його рахунок. Натомість, при поданні апеляційної скарги управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській областібуло сплачено судовий збір в сумі 4 228,81 грн. Частина вказаного судового збору в сумі 3579,09 грн сплаченого управлінням при подачі апеляційної скарги за майновою вимогою про стягнення середнього заробітку підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській області. Решта судового збору в сумі 649,72 грн. слід компенсувати управлінню за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки за іншими позовними вимогами ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2019 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській області про визнання процедури поновлення на посаді такою, що проведена з порушенням вимог чинного законодавства, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді з попередніми умовами праці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення понесених судових витрат по справі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській області частинусудових витрат, що складаються із сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 3579,09 грн.

Компенсувати Управлінню виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській областічастину судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 649,72 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О. Гордійчук