Номер провадження: 22-ц/813/4204/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року у складі судді Бондар В.Я.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування в Приморській районній адміністрації Одеської міської ради, в якому просив зобов`язати відповідача не перешкоджати батьку у спілкуванні з їхнім сином ОСОБА_3 та його вихованні, визначивши наступний спосіб участі батька у вихованні дитини: систематичне цілодобове проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з позивачем за місцем проживання батька перший і третій тиждень кожного місяця без присутності матері.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 05.06.2014 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_3 . 26.05.2018, за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач тимчасово проживав з дружиною та тещою ОСОБА_5 , дружина та теща розпочали сварку під приводом того, що позивач не цікавиться життям своєї сім`ї, а тільки працює і пізно повертається додому. Угамувати жінок змогла лише поліція. Після такої сварки позивач пішов з дому, а син залишився проживати з матір`ю. Теща постійно налаштовує ОСОБА_2 проти позивача, йому не дають можливості спілкуватися з сином, не відповідають на телефонні дзвінки та не пускають до місця мешкання. Позивач зазначає, що теща не довіряє лікарям, та його сина після того як виписали з пологового будинку жодного разу не оглянув професійний лікар. Відповідач зі своєю матір`ю звертаються лише до екстрасенсів та знахарів, що турбує позивача. Незважаючи на висновок органу опіки та піклування, ОСОБА_2 не надає батьку час для спілкування з дитиною, зустрічей та спілкування уникає. Вже більше 5 місяців батько не бачить свого сина.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено спосіб участі батька у вихованні дитини шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною кожної суботи та неділі з 09.00 год. до 11.00 год. у присутності матері ОСОБА_2 ; у дні народження та святкові дні зустрічі батька з дитиною за попередньою домовленістю батьків. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та відмовити в задоволенні позову; витребувати для огляду оригінал паспорту і коду позивача; допитати в якості свідка апелянта та її мати ОСОБА_5 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідь на відзив в суді першої інстанції долучена до матеріалів справи вже після розгляду справи по суті, ухвала про закриття підготовчого провадження не була ухвалена і надіслана сторонам. Відповідач до дитини не приходив, про візити не попереджав. Судом не надано оцінки доказам, з яких вбачається, що позивач вживає траву, а також лист з вибаченнями за агресію щодо дитини. Існують два кримінальні провадження щодо нанесення тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_5 і легких тілесних ушкоджень апелянту. ОСОБА_2 не чинила перешкод і сама прохала позивача прийти до сина і надати допомогу. Клопотання про витребування для огляду оригіналу паспорту і коду позивача та про допит в якості свідків апелянта та її мати ОСОБА_5 безпідставно відхилені судом першої інстанції.

11.03.2019 апелянт надав суду доповнення до апеляційної скарги.

27.06.2019 позивач надав суду відзив на скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні та залишити рішення без змін.

Справу було призначено до розгляду на 23.07.2019.

22.07.2019 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вона відсутня в місті, але бажає особисто взяти участь у справі, тому розгляд справи був відкладений до 01.10.2019.

01.10.2019 ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила. Від її представника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 01.10.2019, у зв`язку з відпочинком представника на Кіпрі.

Суд дійшов висновку про відсутність поважних причин для повторного відкладення розгляду справи.

Про судове засідання сторона була обізнана заздалегідь, розгляд справи був відкладений на 2 місяці, судову повістку представник отримала завчасно - 12.08.2019 (а.с.36, т.2), тому відповідач обрала спосіб участі на власний розсуд, маючи час для забезпечення явки іншого представника або особистої явки.

Згідно ч.ч. 1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

При цьому, положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволікання у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Справа перебуває в провадження судів з жовтня 2018 року, стосується інтересів малолітньої дитини, час розлучення з якою з очевидністю впливає на права всіх учасників справи, а тому зволікання з її розглядом з непередбачених законом причин недопустимо.

В судове засідання апеляційного суду з`явився ОСОБА_1 , його представник, просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради вважав апеляційну скаргу необґрунтованою, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника 3-ї особи, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визначаючи спосіб спілкування позивача з дитиною, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у вихованні і спілкуванні з дитиною і вищевказаний спосіб спілкування позивача з дитиною найкращим чином забезпечить інтереси дитини.

З даним висновком погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 3 ст.151 СК України передбачено, що батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. (ст.153 СК України).

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські прав не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч.1-3 с. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Суд, встановлюючи спосіб спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, від даного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 . Дитина проживає з відповідачем.

Сторони не можуть досягнути домовленості між собою, щодо способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

ОСОБА_1 є членом Наглядової Ради ТОВ «Телекомунікаційні технології» й очолює комітет по контролю за реалізацією інноваційного проекту Smart City з 01.06.2018, що підтверджується довідкою заступника голови Наглядової Ради ТОВ «Телекомунікаційні технології» від 03.07.2018.

ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається з довідки Обслуговуючого кооперативу «Житловий кооператив «Совінйон» від 03.07.2018.

Згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» від 04.07.2018 ОСОБА_1 на наркологічному обліку не значиться та не міститься на обліку і в Комунальний установі «Міський психіатричний диспансер».

Згідно характеристики позивача з місця роботи, ОСОБА_1 характеризують з позитивної сторони, як особу здатну до самовдосконалення та яка не має шкідливих звичок.

Викладене спростовує доводи ОСОБА_2 про зловживання позивачем наркотичними речовинами, та про іншу антисоціальну поведінку.

Також встановлено, що позивач звертався до служби у справах дітей Одеської міської ради про усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у спілкуванні з сином.

За вказаним зверненням позивача орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у своєму висновку №01-11/1600 від 23.08.2018 зобов`язав ОСОБА_2 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 та визначили спосіб участі ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 , шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною кожного вівторка та четверга з 12:00 год. до 14:00 год., у присутності матері, ОСОБА_2 , а також дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків.

Факт ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення органу опіки та піклування зафіксований 22.11.2018 та підтверджується листом ПРА ОМР №01-13/819/1вих від 29.11.2018, належними та допустимими доказами не спростований.

Посилання скаржника на те, що позивач до дитини не приходив, про візити не попереджав спростовується наявним в матеріалах справи рапортами старшого інспектора Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, складеними на підставі заяв ОСОБА_1 щодо не надання йому можливості зайти до квартири та бачитися з їх спільною дитиною (а.с.59-61, т.1).

Більш того, сам зміст апеляційної скарги є підтвердженням незгоди щодо порядку спілкування з дитиною.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для вирішення спору в судовому порядку, оскільки сторони не дійшли згоди щодо надання можливості батьку спілкуватися з дитиною. Доводи апеляційної скарги про відсутність перешкод у спілкуванні спростовуються вищенаведеними матеріалами справи та не заслуговують на увагу.

Щодо визначення судом способу участі позивача у вихованні дитини, суд першої інстанції правильно зазначив, що кожен з батьків має рівні права та обов`язки щодо дитини. Позивач, як батько дитини, прагне і повинен приймати участь у вихованні дитини та створювати для неї необхідні умови її фізичного, духовного та морального розвитку. Спілкування позивача з дитиною має бути систематичним і максимально забезпечувати в першу чергу саме інтереси дитини. Суд також враховує і те, що ОСОБА_3 2018 року народження , а відтак від того, наскільки систематичними будуть зустрічі батька з дитиною залежать їх нормальні стосунки з метою забезпечення повноцінного духовного та морального розвитку дитини, яка має право на спілкування з обома батьками, незалежно від взаємовідносин батьків між собою.

Отже, визначаючи спосіб участі позивача у вихованні дитини: батька з дитиною кожної суботи та неділі з 09.00 год. до 11.00 год. у присутності матері ОСОБА_2 , у дні народження та святкові дні зустрічі батька з дитиною за попередньою домовленістю батьків, суд, з врахуванням віку дитини, правильно виходив насамперед з інтересів дитини, крім того, час обраний з врахуванням режиму відпочинку малолітньої дитини на підставі доводів представника ОСОБА_2 в суді першої інстанції.

Такий спосіб участі позивача у вихованні дитини також ґрунтується на законі, оскільки згідно з ч.6 ст. 7, ст. 141 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, батько має рівні права з матір`ю дитини, а тому так само має право у такий спосіб на спілкування і виховання дитини.

Матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б стверджували про негативну поведінку позивача щодо дитини, а також про те, що здійснення ним своїх батьківських прав та обов`язків, форми та методи його виховання призвели до будь - яких негативних наслідків щодо психологічного стану дитини.

Доводи про необхідність взяти до уваги лист, в якому невідома фізична особа визнає негативну поведінку щодо сина до уваги не приймається, оскільки лист не є документом, в справжності якого можна пересвідчитися (а.с.139), виготовлений не рукописним шрифтом, не містить відомостей про адресата, ОСОБА_1 факт його складання категорично заперечував.

Факт існування неприязних стосунків між батьками та конфлікту з ОСОБА_5 - тещею ОСОБА_1 , не може бути підставою для позбавлення права спілкування з дитиною, оскільки правове значення має поведінка батька щодо дитини.

У встановленому законом порядку факт неправомірної поведінки ОСОБА_1 щодо будь - яких осіб не встановлений. Доказами вини особи сам факт внесення відомостей в ЄРДР не є.

Інші доводи апеляційної скарги також не впливають на правильність висновків суду.

Апелянт як на підставу скасування рішення суду вказує на те, що відповідь на відзив та додаткові докази були долучені до матеріалів справи вже після розгляду справи по суті, а ухвала про закриття підготовчого провадження не була ухвалена та надіслана сторонам. Однак вказані доводи не впливають на зміст висновків суду по суті справи.

Відповідно до ч.2 ст. 396 ЦПК України, порушення норм процесуального характера може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушень, які б були обов"язковою підставою для скасування судового рішення не встановлено.

Суд першої інстанції розглянув справу за участю представників сторін - адвокатів, відтак всі доводи викладені ними під час судового розгляду справи, сторонам надана професійна допомога.

Також відхилення судом першої інстанції клопотання про виклик свідка - тещі позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , не є доводом, який впливає на висновки суду, оскільки остання не є безсторонньою особою, виходячи з матеріалів справи.

Довід скарги про необхідність витребування оригіналу паспорта ОСОБА_1 і не з"ясування цього судом, з метою перевірки його громадянства, не впливає на висновки суду, оскільки громадянство особи не впливає на обсяг батьківських прав.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: