ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/221/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 310020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

сторін та їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2018 року (ухвалене суддею Грицаком Р.М., повний текст якого складено 28 листопада 2018 року) у цивільній справі № 607/17164/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01.09.2018 року він навчається на денній формі навчання в Тернопільському національному економічному університеті, а відповідно не має можливості працювати. Весь тягар його утримання, придбання в тому числі і оплату за навчання несе його мати ОСОБА_3 Загальна вартість навчання становить 27200,00 грн. Щомісяця він потребує коштів на харчування, одяг, навчання тощо. Відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча зобов'язаний та має можливість надавати таку допомогу. Тому просить постановити рішення про стягнення на його користь аліментів в твердій грошовій сумі 3000,00 грн., щомісячно до досягнення ним 23 річного віку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково і стягнуто на його користь із ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 31.08.2018 року до 11.09.2019 року дати досягнення 23 років, або закінчення навчання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 не погодившись з вказаним рішенням суду подав апеляційну скаргу у якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення аліментів, встановивши аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні через невідповідність висновків суду обставинам справи в частині розміру щомісячної суми, яка підлягає сплаті.

Вказав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що він є безробітним і не дослідив питання чи може він надавати допомогу повнолітньому сину. Стягнення аліментів у визначеному судом розмірі, може поставити його в скрутне матеріальне становище і ускладнити виконання рішення суду.

Крім того, судом не враховано подане ним клопотання про звільнення його від сплати судового збору у зв'язку з скрутним матеріальним становищем та безпідставно стягнуто з нього судовий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечив і просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Вказав, що той факт, що відповідач є тимчасово безробітним не свідчить про відсутність у нього можливості сплачувати аліменти у розмірі встановленому судом.

Зазначив, що відповідач є працездатним за своїм станом здоров'я, може працевлаштуватися і виконувати свої обов'язки по утриманню повнолітнього сина, який продовжує навчання. На облік в Тернопільський МРЦЗ відповідач став 21.09.2018 року, тобто після відкриття судом провадження у справі.

В судовому засідання ОСОБА_1, апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в скарзі. Додатково пояснив, що він погоджується сплачувати аліменти в розмірі 1500 грн, якщо до цієї суми буде входити і вартість оплати за навчання.

Вказав, що проживає за рахунок тимчасових заробітків на ринку і тому згідний сплачувати аліменти в мінімальному розмірі.

ОСОБА_2, апеляційну скаргу заперечив і додатково пояснив, що навчання потребує значних затрат, в тому числі на підручники, виготовлення копій, тощо. Вказав, що адміністративні корпуси навчального закладу знаходяться в різних частинах міста, що відповідно потребує затрат на громадський транспорт.

Зазначив, що батько з 2012 року офіційно ніде не працює, їздить на заробітки за кордон. В Тернополі є робота, згідно оголошень, із заробітною платою 10000 грн., однак батько зареєструвався в центрі зайнятості як безробітний під час розгляду справи судом та працює неофіційно.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши учасників справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився 11.09.1996 року та його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.04.2018 року вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду 14.11.2017 року, і до 30.06.2018 року дати завершення навчання за держзамовленням на факультеті комп'ютерних інформаційних технологій Тернопільського національного економічного університету.

ОСОБА_2 навчається в ТНЕУ на факультеті комп'ютерних інформаційних технологій з метою отримання освітнього ступеня магістр на платній формі навчання з 01.09.2018 року по 31.12.2019 року.

Встановлено та не заперечується сторонами, що позивач проживає, разом з матір'ю та остання несе витрати на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Згідно довідки Тернопільського міського центру зайнятості, ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітний з 21.09.2018 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є повнолітнім та продовжує навчання, у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги, яку може надавати відповідач у визначеному розмірі. Крім того, судом враховано часткове визнання відповідачем позову.

З таким висновком суду погоджується суд апеляційної інстанції з наступних підстав.

Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Згідно статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином

Виходячи зі змісту статті 182 СК України до обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів відносяться: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як батько, зобов'язаний утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, а тому повинен сплачувати аліменти.

Посилання відповідача на те, що він не працює, а тому не може сплачувати аліменти на повнолітнього сина у визначеному судом розмірі, є безпідставними, оскільки зазначене не може свідчити про наявність об'єктивних обставин, які унеможливлюють надання батьком матеріальної допомоги сину у розмірі 1500 грн щомісячно.

Відповідач знаходиться у працездатному віці, стан його здоров'я дозволяє йому працевлаштуватися і отримувати доходи, обґрунтованих перешкод для працевлаштування у відповідача немає, інших осіб яким відповідач зобов'язаний надавати утримання також немає, отже, він має можливість надавати кошти на утримання сина, який продовжує навчання.

Відповідач не подав суду першої інстанції доказів свого майнового стану, які б давали підстави для звільнення його від сплати судового збору, оскільки підставою для звільнення від сплати судового збору можуть бути докази, які підтверджують, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, тобто докази, які відображають доходи за попередній календарний рік.

Посилання на довідку Тернопільському МРЦЗ №1055 від 04.10.2018 року не є доказом, який відображає фінансове становище заявника, оскільки не містить відомостей про доходи заявника за попередній календарний рік, а тільки констатує факт взяття заявника на облік, як безробітного. Крім того, відповідач лише після звернення позивача з позовом 31.08.2018 року став на облік в центр зайнятості 21.09.2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі не вбачає.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах понесених ними витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.03.2018 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

ОСОБА_5