Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 686/4627/14-ц

провадження № 61-10351св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 грудня 2015 року у складі судді Палінчака О. М. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пастощука М. М., Карпусь С. А., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 748937/МБ (далі - кредитний договір), згідно з яким ОСОБА_1 надано у борг 45 550,00 доларів США зі сплатою 14,4 % річних на строк до 15 січня 2013 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 16 січня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 748937/МБ/1 (далі - договір поруки), відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язалась перед банком відповідати за неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору.

23 серпня 2012 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень № 1, яким сторони внесли зміни до кредитного договору від 16 січня 2008 року встановивши новий строк повернення кредитних коштів - 15 січня 2014 року.

23 серпня 2012 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки від 16 січня 2008 року щодо строку повернення кредитних коштів.

ОСОБА_1 належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 05 лютого 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 24 771,42 доларів США, що в еквіваленті 197 997 грн 96 коп., з яких заборгованість за основним зобов'язанням - 20 358,59 доларів США, що в еквіваленті 162 726 грн 21 коп., заборгованість за процентами - 2 524,66 доларів США, що в еквіваленті 29 179 грн 61 коп., пеня - 744,01 доларів США, що в еквіваленті 5 946 грн 87 коп., та штраф -1 144,16 доларів США, що в еквіваленті 9 145 грн 27 коп.

На підставі викладеного ПАТ «КБ «Надра» просило солідарно стягнути з боржника та поручителя заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 771,42 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 грудня 2015 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 16 січня 2008 року у розмірі 24 027,41 доларів США та 5 946 грн 87 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя на користь кредитора.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 грудня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» штрафу у розмірі 1 144,16 доларів США скасовано.

У позові ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення штрафу у розмірі 1 144,16 доларів США відмовлено.

У іншій частині заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 грудня 2015 року стосовно ОСОБА_2 залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним і тим самим видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування призводить до порушення статті 61 Конституції України, у зв'язку із чим суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з поручителя штрафу у розмірі 1 144,16 доларів США та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2016 року ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої й апеляційної інстанцій в частині позовних вимог банку до поручителя та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами кредитного договору сторони погодили строки внесення обов'язкових періодичних платежів кожного календарного місяця. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів має обчислюватися із моменту невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. ПАТ «КБ «Надра» пропустив передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, шестимісячних строк пред'явлення вимог до поручителя, а тому порука є припиненою.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 січня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_1 надано у борг 45 550,00 доларів США зі сплатою 14,4 % річних на строк до 15 січня 2013 року.

У пункті 6.1.2. цього кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до графіка, який є його невідємною частиною.

Згідно із графіком повернення кредиту та сплати процентів до кредитного договору кредитні кошти повертаються позичальником шляхом внесення щомісячних чергових платежів на рахунок банку.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 16 січня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язалась перед банком відповідати за неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору.

23 серпня 2012 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень № 1, яким сторони внесли зміни до кредитного договору від 16 січня 2008 року, встановивши новий строк повернення кредитних коштів - 15 січня 2014 року.

23 серпня 2012 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки від 16 січня 2008 року.

ОСОБА_2 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 05 лютого 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 24 771,42 доларів США, що в еквіваленті 197 997 грн 96 коп., з яких заборгованість за основним зобов'язанням - 20 358,59 доларів США, що в еквіваленті 162 726 грн 21 коп., заборгованість за процентами - 2 524,66 доларів США, що в еквіваленті 29 179 грн 61 коп., пені - 744,01 доларів США, що в еквіваленті 5 946 грн 87 коп., та штрафу -1 144,16 доларів США, що в еквіваленті 9 145 грн 27 коп.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Суд апеляційної інстанції, досліджуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, не звернув увагу на те, що після закінчення строку дії кредитного договору (15 січня 2014 року) позивач має право на притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності у порядку, визначеному статтею 625 ЦК України, та не має права стягувати проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку дії кредитного договору.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У пункті 4.1.2.1 кредитного договору сторони погодили, що проценти за користування кредитними коштами нараховуються банком щомісяця та мають сплачуватися позичальником згідно з графіком повернення кредиту.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором до поручителя вимог про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання порука в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, у разі пред'явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції, чинній, на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Оскільки пунктом 6.1.2. кредитного договору передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісяця, а відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, то саме з часу несплати кожного платежу відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не перевірив наявність кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя з урахуванням строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто протягом шести місяців з часу настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням; не звернув уваги на те, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, допустив порушення норм матеріального та процесуального права - не врахував строк закінчення дії кредитного договору й не перевірив правильність розрахунків банку щодо розміру кредитної заборгованості, а також не з'ясував час, з якого необхідно обчислювати строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, не встановив період, протягом якого порука припиняється в частині щомісячних платежів. Враховуючи викладене, а також те, що позивач заявив позовні вимоги про солідарне стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про стягнення у солідарному порядку кредитної заборгованості є незаконним і необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 року скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк