П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2019 року місто Київ

справа № 756/4936/16-ц

провадження №22-ц/824/7380/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Яценко Н.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання надати ключі від квартири, зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особистого сервітуту на користування житловим приміщенням припиненим та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання позивачу безперешкодного права користування вищевказаним житловим приміщенням, просила зобов`язати відповідача надати їй ключі від вказаної квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року її вселено в квартиру АДРЕСА_1 .

1 березня 2016 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві складено акт про вселення позивача у вищевказану в квартиру. Проте, фактично вселення в квартиру не відбулося, оскільки відповідач ОСОБА_2 не виділив позивачу окреме спальне місце, де б вона могла проживати: одна кімната була зачинена на замок, а інша кімната, в якій проживає відповідач ОСОБА_2 , була заставлена його особистими речами та меблями так, щоб виділити окреме спальне місце не було можливості взагалі.

ОСОБА_2 самовільно встановив новий замок у вхідних дверях, ключ від якого їй, під час вселення не надав.

9 березня 2016 року вона прийшла до свого місця проживання, однак квартира була зачинена на декілька замків, внаслідок чого остання не змогла потрапити до помешкання. ОСОБА_2 в цей час знаходився у квартирі та на її прохання відчинити вхідні двері та надати доступ до квартири відмовився.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у проживанні в квартирі, чим порушує її законні права та інтереси, добровільно не виконує рішення суду.

Посилаючись на зазначені обставини, просила позовні вимоги задовольнити.

В свою чергу ОСОБА_2 , ОСОБА_4 подали до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання особистого сервітуту на користування житловим приміщенням припиненим на підставі припинення обставин, які були підставою для його встановлення, та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 29 листопада 2012 року відповідачку ОСОБА_1 було зареєстровано в спірній квартирі за їх письмовою згодою, при цьому між ними та відповідачкою було усно обумовлено, що остання буде зареєстрована та проживати в квартирі при умові постійного догляду та піклуванні за ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , який постійно працює, мати має досить похилий вік і справлятися з повсякденними побутовими труднощами вже не може. Також між позивачами та відповідачем була усно обумовлена сплата комунальних послуг в рівних частинах після її реєстрації.

Разом з тим, після реєстрації ОСОБА_1 покладені на себе обов`язки виконувати відмовилася, тривалий період у часі вела досить розкутий спосіб життя, постійно приводила друзів і майже кожен день розпочинала сварки та вимагала надати їй частину квартири на праві власності. У період з червня 2013 року відповідач у квартирі не проживала та забрала всі свої особисті речі. Після вселення ОСОБА_1 1 березня 2016 у спірну квартиру, остання знову розпочала сварку з вимогами надати їй частку у праві власності, після чого забрала свої особисті речі та пішла. На даний момент у нього є власна сім`я, він тривалий період часу спільно проживає та веде господарство разом з ОСОБА_5 та запропонував їй укласти шлюб. Відповідач жодного разу за період свого проживання та непроживання не сплатила комунальні послуги, жодної участі в утриманні квартири не приймала, особистих речей в квартирі немає. Відповідачка створює їм перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Зазначали, що в даному випадку підставою для отримання сервітуту було ведення спільного господарства.

Посилаючись на зазначені обставини, та на підставі п.4 ч.1 ст.406 ЦК України позивачі просили вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зобов`язання надати ключі від квартири та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистого сервітуту на користування житловим приміщенням припиненим та визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі посилався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовував тим, що суд не достатньо дослідив докази, неправильно встановив правовідносини, що виникли між сторонами та проігнорував доводи щодо підстав та предмету зустрічного позову, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.

Суд не врахував вимогу власників майна щодо усунення перешкод у користуванні ними своєю власністю з боку особи без родинних зв`язків, шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. ОСОБА_1 7 років чинить власникам перешкоди в користуванні їх власністю. Суд безпідставно не застосував положення ст. 391 ЦК України, яка визначає право власника, в тому числі власника житлового приміщення або будинку вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд при винесенні рішення не врахував правову позицію Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 щодо застосування норм права до спірних правовідносин.

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини своєї неявки не повідомила, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 7 грудня 2006 року (а.с.27).

У квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та з 29 листопада 2012 року ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою КП «Житлосервіс «Оболонь» №66 від 17 січня 2015 року (а.с.24).

Відповідно до технічного паспорту спірної квартири житлова площа складається з двох кімнат площею 17,2 кв. м. та 10.2 кв. м. (а.с.26).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено з посиланням на те, що у ОСОБА_2 відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням задоволено та вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили 21 жовтня 2015 року (а.с.6-9).

24 листопада 2015 року державним виконавцем Москаленко В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 49460477 з примусового виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року про вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

24 грудня 2015 року до ВДВС надійшла заява боржника про самостійне виконання рішення суду.

11 лютого 2016 року виходом державного виконавця Пальченко A.B. за адресою АДРЕСА_2 з метою вчинення виконавчих дії щодо вселення встановлено, що стягувач на виконавчі дії не з`явився.

1 березня 2016 року виходом державного виконавця Пальченко A.B. за адресою АДРЕСА_2 стягувачу добровільно надано доступ до квартири, дублікат ключів та вселено в квартиру АДРЕСА_1 .

20 квітня 2016 року державним виконавцем Пальченко A.B. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно даних АСВП 12 вересня 2016 року державним виконавцем Васильєвим С.С. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження без зазначення підстав проведення виконавчої дії, вказана постанова ОСОБА_2 не оскаржувалася.

Оболонським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві надано суду лист від 14 лютого 2019 року за № 7430/15, відповідно до якого вказано, що оглядовою перевіркою матеріалів архівного виконавчого провадження №49460477 встановлено, що постанова державного виконавця Васильєва С.С. про відновлення виконавчого провадження від 12 вересня 2016 року відсутня в матеріалах виконавчого провадження.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив із того, що по-перше, предметом спору є припинення особистого сервітуту ОСОБА_1 щодо користування житловим приміщенням спірної квартири на підставі припинення обставин, які були підставою для його встановлення (п.4 ч.1 ст.406 ЦК України). По-друге, обставини не проживання відповідачки ОСОБА_1 у спірній квартирі з 2013 року, що доводили позивачі за зустрічним позовом, при наявності рішення Апеляційного суду м.Києва від 21 жовтня 2015 року про її вселення до спірної квартири, яке не виконане, не дають підстав уважати, що сервітут припинився на підставі п.4 ч.1 ст.406 ЦК України.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням не оскаржується, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, вимоги за яким заявлені позивачами на підставі п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин норму ст.391 ЦК України не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Спосіб захисту порушеного права визначає позивач. Позивачі за зустрічним позовом просили визнати особистий сервітут ОСОБА_1 на користування житловим приміщенням припиненим на підставі п.4 ч.1 ст.406 ЦК України та визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Отже, суд першої інстанції, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи. За таких обставин відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

Посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом першої інстанції правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі № 6-709цс16 (постанова від 16 листопада 2016 року) не заслуговують на увагу, оскільки підстави позову у цих справах є різними. У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачі вважають, що ОСОБА_1 втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з припиненням сервітуту. А у справі, в якій Верховним Судом України, висловлена правова позиція, на яку посилається апелянт, позивач просив суд винести рішення, яким усунути йому перешкоди в користуванні будинком шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус