ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року

м.Суми

Справа №592/16071/18

Номер провадження 22-ц/816/1353/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

заявника - ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 січня 2019 року в складі судді Хитрова Б.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 14 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1, заінтересована особа: Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селищі Черкаському, Фрунзенського району, Ворошиловградської області (з 1966 року - Слов'яносербського району, Луганської області) і до 2006 року проживав у м. Зимогір'я, Слов'яносербського району, Луганської області. Вироком Слов'яносербського районного суду Луганської області від 23 січня 2006 року його було засуджено за вчинення злочину і до реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі, яке він відбував у Брянківській виправній колонії № 11 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області, звідки 17 червня 2016 року був звільнений у зв'язку з відбуттям строку покарання.

Не бажаючи проживати за місцем попередньої реєстрації у зв'язку із ситуацією, яка склалася в країні, він виїхав до Сумської області. Крім того, вважаючи себе внутрішньо переміщеною особою, заявник звернувся до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради із заявою про взяття його на облік внутрішньо переміщеної особи, однак йому було відмовлено у видачі довідки у зв'язку з відсутністю у нього паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, у якому була б відмітка про знаходження на території, з якої відбулось внутрішнє переміщення.

Після отримання паспорта громадянина України він повторно звернувся до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради із заявою про взяття його на облік внутрішньо переміщеної особи, однак йому знову було відмовлено з посиланням на те, що він не надав доказів того, що мав або має зареєстроване місце проживання на території проведення антитерористичної операції, з якої здійснюється внутрішнє переміщення.

Посилаючись на вказані обставини, заявник просив встановити факт того, що він має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 і що до червня 2005 року він постійно проживав за даною адресою.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 січня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду заявник оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити вимоги заяви у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що до 2006 року він проживав у м. Зимогір'я, Слов'яносербського району, Луганської області, а 23 січня 2006 року був засуджений Слов'яносербським районним судом Луганської області до тривалого відбування покарання, тому у 2014 році, коли почалась антитерористична операція на території Луганської області, він знаходився у Брянківській виправній колонії № 11 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області, де відбував покарання. При цьому, заявник зауважив, що після звільнення з місць позбавлення волі з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини на території України, яка є неконтрольованою (перебуває під контролем так званої «ЛНР»), він не залишився проживати за місцем реєстрації (м. Зимогір'я, Слов'яносербського району, Луганської області) і виїхав до Сумської області. Відтак, він вважає себе внутрішньо переміщеною особою. Також, на думку заявника, суд першої інстанції не надав належної оцінки всім наданим ним доказам для підтвердження факту реєстрації місця проживання на тимчасово окупованій території України за вказаною ним адресою.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради, посилаючись на дотримання судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, на думку заінтересованої особи, оскільки в момент виникнення обставин, зазначених в статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ОСОБА_1 відбував покарання в місцях позбавлення волі, а не проживав на території, з якої здійснюється внутрішнє переміщення на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, тому відсутні підстави для задоволення вимог заяви. Крім того, як зауважив департамент, за умови встановлення факту реєстрації місця проживання ОСОБА_1 на території проведення антитерористичної операції, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на момент виникнення обставин, зазначених в статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», останній матиме можливість звернутись до департаменту з питання видачі йому довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селищі Черкаському, Фрунзенського району, Ворошиловградської області, Україна, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 15 березня 2017 року за № 9 (а.с. 15-16).

У зв'язку з перейменуванням населених пунктів нині народження заявника значиться: м. Зимогір'я, Слов'яносербського району, Луганської області, що вбачається з витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 6 на звороті) та з довідки про звільнення (а.с. 11).

Вироком Слов'яносербського районного суду Луганської області від 23 січня 2006 року ОСОБА_1 було засуджено за вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 121, ст. 70 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років. Покарання він відбував у Брянківській виправній колонії № 11 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області з 17 червня 2005 року по 17 червня 2016 року, звідки був звільнений у зв'язку із закінченням строку відбування покарання (а.с. 11, 12-13).

По закінченню строку відбування покарання йому була видана довідка про звільнення НОМЕР_1 від 17 червня 2016 року, яка виконана на типографському бланку і засвідчена відбитком печатки з текстом «Брянковская исправительная колония Управление исполнения наказания МВД ЛНР» (а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в момент виникнення обставин, які зазначені в статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ОСОБА_1 відбував покарання в місцях позбавлення волі, а не проживав на території, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, оскільки виправна колонія не відноситься до поняття «місце проживання».

Також, суд вказав, що у заявника відсутні докази того, що він мав чи має зареєстроване місце проживання на території проведення антитерористичної операції, з якої здійснюється внутрішнє переміщення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені ОСОБА_1 обставини щодо того, що на території, звідки він звільнився з місць позбавлення волі у червні 2016 року існують негативні наслідки збройного конфлікту (ця територія перебуває під контролем так званої «ЛНР») вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, ураховуючи, що інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні вищевказаного Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Як передбачено пунктом 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року за № 509, особи, які відбували (відбувають) покарання у місцях позбавлення волі та мали (мають) зареєстроване місце проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон), на дату їх виникнення, після звільнення мають право на отримання довідки, якщо не бажають повертатися до попереднього місця проживання.

Також, вимогами пункту 4 вказаного Порядку передбачено, що під час подання заяви про взяття на облік заявник пред'являє документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини.

У разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення (військовий квиток з відомостями щодо проходження військової служби; трудова книжка із записами про трудову діяльність; документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно; свідоцтво про базову загальну середню освіту; атестат про повну загальну середню освіту; документ про професійно-технічну освіту; документ про вищу освіту (науковий ступінь); довідка з місця навчання; рішення районної, районної у мм. Києві чи Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування; медичні документи; фотографії; відеозаписи тощо).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року за № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до переліку яких відносяться міста обласного значення (у тому числі населені пункти, які адміністративно підпорядковані міським радам цих міст), зокрема, м. Брянка (у тому числі смт Южна Ломуватка, смт Вергулівка, смт Ганнівка, смт Ломуватка, смт Глибокий), а також населені пункти Слов'яносербського району, Луганської області.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення заявника з місць позбавлення волі в нього був відсутній паспорт громадянина України, що підтверджується довідкою про звільнення НОМЕР_1 від 17 червня 2016 року, яка виконана на типографському бланку і засвідчена відбитком печатки з текстом «Брянковская исправительная колония Управление исполнения наказания МВД ЛНР» (а.с. 11).

Надаючи оцінку вказаній довідці про звільнення НОМЕР_1 від 17 червня 2016 року, виданої Брянківською виправною колонією, колегія суддів зауважує, що хоча такий документ є юридично недійсним, але він може підтверджувати, що ця установа, яка діє не у відповідності з українським законодавством, але існує на окупованій території, зареєструвала факт відсутності у заявника на момент звільнення з місць позбавлення волі паспорта громадянина України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» зазначив, що зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать.

При цьому, за логікою вищезазначених рішень, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

У той же час, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 червня 2017 року в цивільній справі № 592/4198/17, яким встановлено факт постійного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), встановлено обставини того, що по закінченню строку відбування покарання, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини на території України, яка є неконтрольованою (перебуває під контролем так званої «ЛНР»), заявник ОСОБА_1 не залишився проживати за місцем реєстрації - в м. Зимогір'я, Слов'яносербського району, Луганської області і виїхав до Сумської області (а.с. 12-13).

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, у довідці Управління інформаційної підтримки та координації поліції «102» Головного управління Національної поліції України в Сумській області від 26 січня 2017 року № 25/27/02-2017 в базах даних УІПКП «102» ГУНП в Сумській області тв. ДІПКП «102» Національної поліції України вказані відомості про місце проживання ОСОБА_1 за наступними адресами: АДРЕСА_1, а також АДРЕСА_2 (а.с. 17).

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що заявник не довів належними і допустимими доказами наявність у нього зареєстрованого місця проживання на території проведення антитерористичної операції, з якої здійснюється внутрішнє переміщення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 відбував покарання саме у Брянківській виправній колонії № 11 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області, а як передбачено частиною 1 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Отже, заявник відбував покарання у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження.

Крім того, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви з посиланням на те, що в момент виникнення обставин, які зазначені в статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ОСОБА_1 відбував покарання в місцях позбавлення волі, а не проживав на території, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, не ґрунтуються з на вимогах закону, адже пунктом 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року за № 509, чітко визначено, що особи, які відбували (відбувають) покарання у місцях позбавлення волі та мали (мають) зареєстроване місце проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон), на дату їх виникнення, після звільнення мають право на отримання довідки, якщо не бажають повертатися до попереднього місця проживання.

Обставини реєстрації місця проживання заявника на тимчасово окупованій території України та його небажання повертатися до попереднього місця проживання встановлені належними і допустимими доказами, зокрема, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 червня 2017 року в цивільній справі № 592/4198/17, які не потребують доказуванню.

Крім того, наданою заявником суду апеляційної інстанції копією вироку, яким його 23 січня 2006 року було засуджено до покарання на 11 років позбавлення волі за вчинення злочинів, підтверджено, що місцем його проживання перед засудженням значиться АДРЕСА_1.

Отже, заява в частині встановлення факту того, що заявник має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги заяви в частині встановлення факту того, що заявник до червня 2005 року постійно проживав за даною адресою, то на думку колегії суддів, вказана обставина не має юридичного значення, оскільки саме встановлення факту реєстрації його місця проживання на території проведення антитерористичної операції, з якої здійснюється переміщення, є підставою для звернення до уповноваженого органу з питання видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Отже, у задоволенні цієї частини вимог заяви необхідно відмовити.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому рішення суду необхідно скасувати і ухвалити нове, яким встановити факт того, що ОСОБА_1 має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 3, 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 січня 2019 року у даній справі скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко