ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22ц-819/415/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Ус О.В. від 10 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» про захист прав споживача,

встановив:

У жовтні 2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом з посиланням на те, що у червні 2018 року вона отримала від відповідача розрахунок на сплату послуг з газопостачання за розрахунковий період - червень 2018 року № НОМЕР_1, у якому зазначено, що заборгованість на початок розрахункового місяця (з урахуванням перерахунку проведених за попередні місяці) складає 571,78 гривні. За поясненнями відповідача у розрахунку дана заборгованість виникла на підставі того, що п. 10 постанови Кабінету Міністрів України (далі КМУ) № 2246 від 09 грудня 1999 року було передбачено, що розрахунок населення за надані послуги з газопостачанням, починаючи з 01 квітня 2015 року здійснюються за показниками лічильників газу, а у разі їх відсутності за нормами споживання природного газу. Норма споживання природного газу - обсяг споживання газу, установлений згідно із законодавством для проведення споживачем розрахунків за спожитий газ у разі відсутності лічильників газу. 24 квітня 2015 року постановою КМУ № 237 було зменшено норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року за № 826/16447/15, з урахуванням ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 січня 2016 року за № К/800/49436/15, вище зазначену постанову КМУ визнано незаконною та нечинною з моменту її прийняття. На підставі вище вказаних судових рішень відповідачем у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно здійснено нарахування за використаний природний газ відповідно до норм споживання обсягів природного газу, визначених на підставі постанови КМУ № 619 від 08 червня 1996 року. Вважає вказане донарахування обсягів спожитого газу з травня 2015 року по січень 2016 року незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2015 року у справі № 826/16447/15 постанову КМУ № 237 від 29 квітня 2015 року «Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» визнано незаконною та нечинною з моменту її прийняття, відповідно до чинного законодавства України відповідач має право нараховувати та стягнути донарахування лише в судовому порядку у межах строку позовної давності, так як постанову визнано нечинною з 29 квітня 2015 року, то строк у межах якого відповідач мав право звернутися до суду про стягнення заборгованості внаслідок здійснення перерахунку за нормами споживання обсягів природного газу, визначених постановою КМУ № 619 від 08 червня 1996 року, розпочався з 29 квітня 2015 року, а закінчився 29 квітня 2018 року, однак відповідач самостійно провів перерахунок за попередній період з 01 травня 2015 року по 31 січня 2016 року після спливу позовної давності, окрім цього у своєму листі № 4125/16/7-16 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕП) від 26 квітня 2016 року зазначила, що жодним актом чинного законодавства не передбачено здійснення постачальниками природного газу відповідних перерахунків обсягів спожитого природного газу та процедури зведення балансів минулих періодів, так як така процедура буде протирічити Третьому енергетичному пакету ЄС, а за рішенням Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість, відповідно до норм ст. 1175 ЦК України, шкода завдана юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним відшкодовується державою, а не за рахунок осіб, яких даний акт стосується, також главою 2 розділу XI Кодексу газорозподільних систем передбачає вичерпний перелік порушень, внаслідок яких оператор ГРМ має право здійснити перерахунок (донарахування) об'ємів природного газу або змінити їх режим нарахування, відповідно до якої донарахування здійсненні відповідачем у зв'язку із зміною норм споживання природного газу є незаконним, так як це не є порушенням. Зазначає, що через наявність безпідставно та незаконно нарахованої заборгованості позивачка немає можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, у зв'язку з чим на підставі ст. 5, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у позові просить визнати борг за використаний нею без лічильника у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно у розмірі 571,78 гривні безпідставним та скасувати його; зобов'язати відповідача списати з особового рахунку позивачки № НОМЕР_1 заборгованість у розмірі 571,78 гривні.

06 грудня 2018 року ОСОБА_5 подала до суду заяву про зміну предмета позову, у якій зазначила, що відповідач виставив їй розрахунок за червень 2018 року, до якого включив заборгованість у сумі 571,78 гривні за результатами перерахунку за період з 01 травня 2015 року по 31 січня 2016 року, підставою для нарахування вказаної суми відповідач зазначає постанову Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/16447/15, якою скасовано постанову КМУ за № 237 від 29 квітня 2015 року, відповідно до якої позивачем проводилася оплата за спожитий газ. Вважає дії відповідача по донарахуванню за спожитий газ протиправними, так як порушено принцип «належного урядування», який полягає у тому, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. В період з 01 травня 2015 року по 31 січня 2016 року позивачка сплачувала кошти за газ за нормами споживання газу без лічильника встановленими постановою КМУ за № 237 від 29 квітня 2015 року, що не заперечується відповідачем. Зазначає, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/16447/15 від 21 вересня 2015 року постанову КМУ за № 237 від 29 квітня 2015 року скасовано, у зв'язку з чим відповідачем було здійснено донарахування за нормами споживання газу без лічильників, затвердженими постановою КМУ за № 2246 від 09 грудня 1999 року, а тому позивачці здійснено донарахування, тобто відповідно до ст. 1175 ЦК України завдано матеріальну шкоду, у зв'язку із скасуванням прийнятого органом державної влади нормативно-правового акту. Окрім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» вказав, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються, відповідно до листа № 31.3 вих./952-18 Управління нафтогазового комплексу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 03 жовтня 2018 року виставлення побутовим споживачам природного газу додаткових рахунків порушує права побутових споживачів природного газу, згідно листа № НД/2-31-2280 від 05 жовтня 2018 року та листа № 01/31-7804 від 25 липня 2016 року Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на сьогодні жодним актом чинного законодавства не передбачено права чи обов'язку постачальників проводити відповідні перерахунки обсягів споживчого природного газу та процедури зведення балансів минулих періодів, а також відсутній механізм реалізації зазначеного перерахунку, у позові просила визнати дії відповідача по донарахуванню позивачці на особовий рахунок № НОМЕР_1 нарахування за використаний газ без лічильника, у період з 01 травня 2015 року до 31 січня 2016 року у розмірі 571,78 гривні, протиправними; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок оплати за спожитий газ на особовому рахунку № НОМЕР_1 позивачки з урахуванням безпідставно нарахованих 571,78 гривні за період з 01 травня 2015 року до 31 січня 2016 року.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2018 рокуу задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для зобов'язання відповідача здійснити перерахунок з виключенням з розрахунку 571,78 гривні, оскільки судом не встановлено безпідставність нарахування вказаної суми. Крім того, спосіб захисту щодо вимог про списання з особового рахунку заборгованості не передбачений чинним законодавством.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування скарги покликалася на те, що суд необґрунтовано відмовив у прийнятті заяви про зміну предмету позову; дійшов помилкового висновку про правомірність перерахунку оплати вартості спожитого природного газу, не звернувши увагу на те, що відповідачу не надано право, у зв'язку зі скасуванням постанови КМ України № 237 від 29 квітня 2015 року, здійснювати донарахування, а також проведення такого перерахунку, який здійснений відповідачем, законодавством не передбачено; не звернув увагу на наявність у відповідача відповідної ліцензії лише з 01 липня 2015 року; подання ПАТ «Херсонгаз» позову до Кабінету Міністрів України, щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок визнання незаконною та нечинною постанову КМ України № 237 від 29 квітня 2015 року, що свідчить про те, що шкода повинна відшкодуватись державою, а не за рахунок споживачів. Посилається на те, що обраний спосіб захисту порушеного права узгоджується з наведеною Верховним Судом України у листі від 30 травня 2014 року судовою практикою щодо ст. 16 ЦК України, способу захисту законних прав та інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» доводи скарги не визнало, рішення суду вважає законним та обґрунтованим. Зазначило, що вони не виконували перерахунку (донарахування) обсягів природного газу, спожитого побутовими споживачами без газових лічильників, а лише виставили до сплати у рахунках об'єми природного газу у відповідності до норм, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 619 від 08 червня 1996 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1.

Право відповідача на постачання природного газу підтверджено постановою НКРЄ № 1764 від 18 червня 2015 року про видачу ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом ТОВ «Херсонрегіонгаз» терміном дії з 01 липня 2015 року по 30 червня 2020 року. З 02 червня 2016 року позивач знаходиться в договірних відносинах постачання природного газу побутовим споживачем з відповідачем та з 02 червня 2016 року в договірних відносинах розподілу природного газу з ПАТ «Херсонгаз». З 08 жовтня 2008 року у позивача були первісні договірні відносини про надання населенню послуг з газопостачання з ВАТ «Херсонгаз».

Відповідно до умов договору доручення від 29 липня 2015 року, укладеного між ПАТ «Херсонгаз» та ТОВ «Херсонрегіонгаз», з урахуванням додаткової угоди до даного договору від 01 лютого 2016 року ( п.3) ПАТ «Херсонгаз» доручив ТОВ «Херсонрегіонгаз» провести діяльність щодо збору грошових коштів із споживачів природного газу - боржників ПАТ «Херсонгаз», яким відповідно до додатку зазначена позивач за № 4669 та № 4620 щодо донарахованої заборгованості за травень та червень місяці 2015 року.

Розрахунок на сплату послуг з газопостачання за червень 2018 року у матеріалах справи відсутній, натомість, з рахунку по місяцям, який наявний в матеріалах справи, вбачається, що позивачці було здійснено перерахунок на суму 571,78 гривні (а.с. 7).

Відповідно до ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» розмір оплати за комунальні послуги вираховується, виходячи з розміру затверджених тарифів та показників приладів обліку.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» облік природного газу до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 11 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 № 2246 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 року № 476, (що діяла на момент виникнення правовідносин між сторонами) у разі відсутності лічильників газу плата за послуги з газопостачання розраховується відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ.

Спірні правовідносини виникли внаслідок визнання постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» від 29 квітня 2015 року N 237, якою Кабінет Міністрів України вніс зміни до норм споживання газу населенням, затверджених постановою № 619, а саме змінив (вдвічі зменшив) норму споживання у графі «Норми споживання», замінивши цифри «6», «9» і «18» цифрами «3», «4,5» і «9» відповідно; та застосуванням відповідачем за спірний період отримання послуг газопостачання норм Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 1996 № 619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (далі постанова № 619), якою встановлено норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників та визначено, що ці норми є єдиними для всіх населених пунктів.

Отже, внаслідок вищевикладеного відповідач здійснив донарахування сум за газ.

Проте, суд першої інстанції вважаючи такі дії правомірними не врахував наступне.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг листом від 26 квітня 2016 року рекомендувала постачальникам природного газу утриматися від незаконних дій пов'язаних із виставлення побутовим споживачам рахунків, в яких вказуються донарахування обсягів спожитого природного газу минулих періодів у зв'язку із скасуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 237 від 29 квітня 2015 року.

Кабінет Міністрів України в своїх постановах № 63 від 30 січня 2019 року та № 143 від 27 лютого 2019 року щодо питань споживання природного газу, встановлював про недопущення нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв'язку з втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 237 « Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо принципів «належного урядування» і «правової визначеності» повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері цивільних правовідносин, а у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен накладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (справи «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Гаші проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії»).

Колегія суддів вважає за можливе зауважити, що як вбачається з постанови Верховного Суду від 14 листопада 2018 року на розгляді в суді господарської юрисдикції знаходився позов ПАТ «Херсонгаз» до Кабінету Міністрів України про стягнення завданої майнової шкоди у розмірі 4 775 628,58 грн, який обґрунтований тим, що споживачі природного газу, що не мали встановлених лічильників, під час дії постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 237, яку визнано незаконною постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2015 року у справі №826/16447/15, протягом травня-червня 2015 року спожили 1 452 525,466 тис м.куб природного газу, замість незаконно встановлених 788 137,610 тис м.куб. природного газу, внаслідок чого позивачем недоотримано кошти у розмірі 4 775 628,58 грн., які останній просить стягнути з відповідача як завдану майнову шкоду. В наступному, 14 лютого 2019 року, позов залишений без розгляду.

Проте, як вбачається з обставин справи відповідач на рахунок позивача, як споживача послуг здійснив нарахування сум, як неотриманнях внаслідок дій державного органу, щодо прийняття нормативного акту, яким врегульовані норми споживання до оплати.

Суд першої інстанції вищезазначені норми матеріального права та обставини справи залишив поза увагою, що призвело до помилкових висновків про відсутність безпідставності нарахування вищевказаної суми.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що відповідач в порушення конвенційних принципів «належного урядування» та «правової визначеності» безпідставно нарахував борг ОСОБА_5 за період з травня 2015 року по січень 2016 року включно у розмірі 571,78 гривні.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невідповідності обраного способу захисту виходячи з такого.

За статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права та інтересу зазначені в статті 16 Цивільного кодексу України. За приписами цієї норми кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Однак, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов'язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов'язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини , на держави покладається загальний обов'язок розв'язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, виходячи з того, що ефективність способу правового захисту виходить із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених як національним законодавством так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у правовідносинах, які виникли між сторонами у даній справі відсутні підстави вважати невідповідність обраного позивачем способу захисту.

Крім того, позивач, як споживач послуг з газопостачання по їх оплаті отримує державну субсидію з 2015 року, що відповідачем не заперечено, оскільки в силу закону відповідач обізнаний про наявність субсидії у споживача послуг.

Умови щодо призначення субсидії містяться в Положенні про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 року №329). Перерахунок житлової субсидії в межах установленого строку її призначення без звернення громадян здійснюється у випадках передбачених п.17 Положення, а також в порядку врегульованому зазначеним Положенням.

Проте, відповідачем не доводилося, що внаслідок зміни норми споживання, уповноваженим органом здійснювався перерахунок житлової субсидії для позивача.

Також за умовами вказаного Положення на запит структурних підрозділів з питань соціального захисту населення надаються відомості в тому числі сума простроченої понад два місяці заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг ( п.14), а тому твердження представника що донарахована заборгованість внаслідок скасування нормативного акту та її облік на особовому рахунку не тягне негативних правових наслідків для позивача не відповідає обставинам справи та правовим наслідкам обліку заборгованості за комунальні послуг з газозабезпечення на особовому рахунку ОСОБА_5 за № НОМЕР_1.

Проте, захищаючи права позивача у спосіб нею визначений, колегія суддів вважає, що вимога про скасування боргу за спірний період у вказаній відповідачем у рахунку сумі є зайво заявленою, оскільки вище встановлені підстави для визнання боргу за використаний ОСОБА_5 газ без лічильника у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно у розмірі 571,78 гривні нарахованим безпідставно, а також зобов'язання відповідача списати з особового рахунку ОСОБА_5 за № НОМЕР_1 донараховану заборгованість в сумі 571,78 гривні.

За таких обстави суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати борг за використаний ОСОБА_5 газ без лічильника у період з травня 2015 року по січень 2016 року у розмірі 571,78 гривні нарахованими безпідставно.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» списати з особового рахунку ОСОБА_5 за № НОМЕР_1 донараховану заборгованість у сумі 571,78 гривні.

У задоволенні вимоги про скасування боргу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлено 26 березня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко