Справа № 462/6663/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/436/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представників відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представниць позивачки ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Кирилюка А.І. від 31 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб приватних нотаріусів Красовської А.В. та ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2018 року позов ОСОБА_6 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 / до ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , за участі третіх осіб приватних нотаріусів Красовської А.В. та ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів - задоволено. Визнано недійсним договір про визначення часток у спільній сумісній власності квартирою АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 15.09.2004 року за реєстром № 3241. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 15.09.2004 року за реєстром № 3252. Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. 09.12.2004 року за реєстром № 4615, та застосувати наслідки недійсності цього договору. Визначено частку ОСОБА_6 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_4 у розмірі 1/3 частини квартири.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає рішення неправомірним з огляду на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність окремих фактів, які суд визнав встановленими, а також з огляду на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, тобто застосування закону, який не поширюється на дані відносини, та не застосування закону, який підлягав застосуванню. Зазначає, що судом неправильно визначено початок перебігу позовної давності, зазначивши, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли позивачка дізналася про порушення свого права, а саме з дня набрання чинності ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15.12.2014р. Вказує, що набрання чинності рішенням суду не може свідчити про те, що особа дізналася, або могла дізнатися про порушення свого права. Також, зазначає, що суд першої інстанції вказує на те, що позивач уже звертався із позовом про захист свого права, а тому підлягає застосування стаття 264 ЦК України, яка регламентує порядок переривання перебігу позовної давності, однак судом повністю проігноровані аргументи відповідача щодо необхідності застосування ст. 265 ЦК України. Вказує на те, що позивач з 2005 року неодноразово, а саме тричі звертався з позовам про визнання недійсними вказаних договорів, зокрема у 2005 році, у 2006 році, у 2016 році, і всі ці позови були залишені без розгляду, суд зобов`язаний був застосувати п. 1 ст. 265 ЦК України, яка чітко вказує на те, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Крім цього, зазначає, що позовні вимоги стосуються визнання недійсним, не одного договору, а трьох послідовних договорів, які укладалися на протязі певного періоду часу, і стороною жодного з них позивач не був.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у позові. Вважає рішення незаконним. Зазначає, що втретє заявлені ОСОБА_6 позовні вимоги щодо недійсності договорів є безпідставними. Вказує на те, що не була обізнана про арешт квартири, яку намірювалась купити, оскільки за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, інформація про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 на момент укладення спірного договору була відсутня. Також, вказує на те, що довідкою нотаріуса Цибко Т.Б. № також підтверджено, квартира на момент укладення спірного договору купівлі-продажу «під забороною не перебуває». Також, зазначає, що позивачем пропущено строк позовної даності. Крім цього, зазначає, що позивачка не надала, а судом не досліджено жодних первинних документів, які б підтверджували її право власності або право користування на підтвердження свої вимог.

В судове засідання окрім відповідача ОСОБА_1 , його представника, представників відповідачки ОСОБА_3 та представниць позивачки, решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також і те, що інтереси ряду учасників справи у судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , його представника, представників відповідачки ОСОБА_3 на підтримання апеляційних скарг, представниць позивачки в заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ч.1 ст. 15, ч. 2 ст. 16, ст.ст. 20, 256, 257, 261, 215, 203, 216, ч.4 ст. 369, ч.2 ст. 264, ч. 1, 2 ст. 370, ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319, ч.2 ст. 370 ЦК України, правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-605 цс16, п.3 ПВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 41 Конституції України та задовольняючи позов, виходив з того, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ДТГО Львівська залізниця, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Красовська А.В., приватний нотаріус Цибко Т.Б., Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності позовні вимоги задоволено, визнано неправомірним розпорядження №15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО Львівська залізниця про анулювання свідоцтва про право власності №11723 від 19.03.1996 року, видане на право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_4 , та розпорядження №2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, визнано недійсним розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО Львівська залізниця від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та анульовано свідоцтво про право власності за ними №8874 від 10.05.2002 року. Вказане рішення, на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року набрало законної сили 15 грудня 2014 року. У судовому засіданні представником відповідача подано клопотання про застосування строків позовної давності, яке полягає у тому, що, на думку відповідача, ОСОБА_6 пропустила встановлений законом строк звернення до суду, у зв`язку із чим просить провадження у справі закрити. Суд критично поставився до тверджень відповідача та його представника про пропущення позивачкою строків позовної давності, оскільки ОСОБА_6 попередньо зверталась до суду із позовом про порушення її прав та скасування протиправно прийнятих розпоряджень та їх скасування. З урахуванням наведеного, суд прийшов до переконань, що оскільки позивачка зверталась до суду із позовом до ДТГО Львівська залізниця, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Красовська А.В., приватний нотаріус Цибко Т.Б., Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності, рішення у вказаній справі набрало законної сили 15.12.2014 року, з даним позовом ОСОБА_6 звернулась до суду 19.12.2016 року, від так, суд прийшов до переконань про дотримання позивачкою строків, встановлених ЦК України, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання відповідача та його представника слід відмовити. Судом встановлено, що між відповідачем ОСОБА_1 та його матір`ю ОСОБА_10 було укладено договір про визнання часток у спільній сумісній власності квартирою АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № АДРЕСА_5 , виданого Львівським бюро приватизації відомчого Львівської залізниці 10 травня 2002 року згідно з розпорядженням № 8874 від 29 квітня 2002 року, зареєстрованого в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 78 запис № 57171, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 15.09.2004 року за реєстром № 3241. На підставі вказаного договору, між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, яким ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 8874 від 29 квітня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 15.09.2004 року за реєстром № 3252. З урахування вищевказаних договорів, ОСОБА_1 , 09.12.2004 року уклав договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 , з гр.. ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. 09.12.2004 року за реєстром № 4615. Вказані правочини були укладені на підставі розпорядження №15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО Львівська залізниця про анулювання свідоцтва про право власності №11723 від 19.03.1996 року, виданого на право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_4 , розпорядження №2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, та розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО Львівська залізниця від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , які рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.12.2013 року, яке набрало законної сили 15.12.2014 року, визнані неправомірними та недійсними, а свідоцтво про право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_10 № 8874 від 10.05.2002 року анульоване. Відтак, з урахуванням наведеного, суд прийшов до переконань про підставність вимог позивачки про визнання вище зазначених договорів про визначення часток у спільній сумісній власності, договору дарування та договору купівлі продажу недійсними, оскільки такі були укладені на підставі розпоряджень які визнані неправомірними та недійсними, саме свідоцтво про право власності було анульоване, а тому жодних правових наслідків вказані договори не несуть, оскільки позивачка являється співвласником квартири АДРЕСА_6 на праві спільної сумісної власності, про що свідчить розпорядження № 2468 від 1996 року, відповідно до якого органом приватизації вказану квартиру передано у спільну сумісну власність відповідачу, його матері та позивачці, ОСОБА_10 та ОСОБА_1 не мали законних підстав на укладення оскаржуваних договорів, від так позивачка вправі вимагати їх скасування. Що стосується вимоги позивачки про визначення за нею 1/3 частини квартири АДРЕСА_6 , у спільній сумісній власності, суд прийшов до переконань, що така вимога є підставною, та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Беручи до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ДТГО Львівська залізниця, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Красовська А.В., приватний нотаріус Цибко Т.Б., Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності позовні вимоги задоволено, визнано неправомірним розпорядження №15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО Львівська залізниця про анулювання свідоцтва про право власності №11723 від 19.03.1996 року, видане на право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_4 , та розпорядження №2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, визнано недійсним розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО Львівська залізниця від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та анулювано свідоцтво про право власності за ними №8874 від 10.05.2002 року. Вказане рішення, на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року набрало законної сили 15 грудня 2014 року. Це рішення районного суду було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року. Звідси слідує, що розпорядження № 2468 від 1996 року, відповідно до якого органом приватизації передано квартиру АДРЕСА_4 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та позивачці ОСОБА_6 залишилось в силі, а від так спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 . Таким чином, ідеальна частка позивачки у спірній квартирі становить 1/3 частини, а відтак, ОСОБА_6 має право вимагати визначення такої частки. Як вбачається з вище вказаного рішення та ухвали, спірна квартира АДРЕСА_6 знаходиться на праві спільної сумісної власності у гр.. ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 мати відповідача ОСОБА_1 . Крім того, суд приходить до переконань про те, що вимоги позивачки в частині визначення її частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_4 у розмірі 1/3 частини квартири підлягають задоволенню, оскільки витребуваним може бути лише індивідуально визначене майно, тому позивачка ОСОБА_6 позбавлена можливості витребувати 1/3 частку з володіння ОСОБА_3 .. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд прийшов до переконань про підставність заявлених позовних вимог, у зв`язку із чим, позовна заява підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, частково суперечать обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, частина обставин, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

Позивачка ОСОБА_11 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб приватних нотаріусів Красовської А.В. та ОСОБА_9 , який в подальшому уточнювала, у якому просила:

-визнати недійсним договір про визначення часток у спільній сумісній власності квартирою АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 15.09.2004 року за реєстром № 3241;

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 15.09.2004 року за реєстром № 3252;

-визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. 09.12.2004 року за реєстром № 4615;

-застосувати наслідки недійсності цього договору та визначити частку ОСОБА_6 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_4 у розмірі 1/3 частини квартири.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.12.2013 року було визнано неправомірними та анульоване свідоцтво про право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_10 на спірну квартиру. Це рішення районного суду було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року. Тобто рішення районного суду від 30.12.2013 року вступило в законну силу 15.12.2014 року. Представник позивача зазначає, що розпорядження № 2468 від 1996 року, відповідно до якого органом приватизації передано квартиру АДРЕСА_4 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та позивачці ОСОБА_6 залишилось в силі. Також наголошує на тому, ОСОБА_6 є співвласником квартири, у зв`язку із чим, вона вимагає визнати недійсними договорів про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 та договір дарування частки ОСОБА_10 своєму синові ОСОБА_1 , а також договору купівлі - продажу квартири, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 оскільки позивачка, як співвласник вказаної квартири - не уповноважувала ОСОБА_1 на продаж квартири, а укладені договори про визначення ідеальних часток і дарування укладені без її відома, та порушують її права. Більше цього, позивачка наголошує, що на час посвідчення договору купівлі-продажу ухвалою судді Залізничного району м. Львова вже було накладено заборону до відчуження і направлено копію ухвали, яка підлягала негайному виконанню Державній виконавчій службі Залізничного району. ОСОБА_6 наголошує, що вона вправі звертатися до суду з позовом про визнання фактично першого договору відчуження квартири, не будучи формально стороною договору, оскільки цими договорами - договором про встановлення ідеальних часток, договором дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 і договором відчуження квартири порушено її право власності на 1/3 частку згаданої квартири. Про продаж квартири своїм батьком, вона дізналася коли зайшла до батька відповідача ОСОБА_1 та застала там ОСОБА_3 і почула розмову про продаж квартири. ОСОБА_6 заявила у присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що квартира не може бути продана за відсутності співвласника - матері ОСОБА_6 , тоді ж після інформування матері, було звернення до суду і накладення арешту на квартиру. Позивачка зазначає, що відповідно до ст. ст.153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання і не перешкоджає подальшому розгляду справи, тому те, що ухвала суду на час посвідчення договору ще не була виконана, не означає, що арешту не було. Окрім цього, відповідно до вимог ст.ст.369, 370 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, а частки кожного з них є рівними. Тобто, позивачка зазначає, що частка ОСОБА_6 становить 1/3 квартири і вона не уповноважувала ОСОБА_1 продавати квартиру, співвласником якої вона була. Її частка у квартирі виділена у натурі не була. Тому витребувати належну їй частину майна при таких обставинах неможливо. Як зазначає представник позивача, іншого способу захисту майнових прав на її думку немає, окрім як визнання договору відчуження квартири недійсними і застосування наслідків недійсності цього договору немає, у зв`язку із чим позивачка змушена була звернутись до суду із позовом, який просить задовольнити.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції між відповідачем ОСОБА_1 та його матір`ю ОСОБА_10 було укладено договір про визнання часток у спільній сумісній власності квартирою АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № АДРЕСА_5 , виданого Львівським бюро приватизації відомчого Львівської залізниці 10 травня 2002 року згідно з розпорядженням № 8874 від 29 квітня 2002 року, зареєстрованого в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 78 запис № 57171, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 15.09.2004 року за реєстром № 3241.

На підставі вказаного договору, між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, яким ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 8874 від 29 квітня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 15.09.2004 року за реєстром № 3252.

З урахування вищевказаних договорів, ОСОБА_1 , 09.12.2004 року уклав договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 , з гр.. ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. 09.12.2004 року за реєстром № 4615.

Вказані правочини фактично були укладені на підставі первинно винесеного розпорядження №15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО Львівська залізниця про анулювання свідоцтва про право власності №11723 від 19.03.1996 року, виданого на право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_4 , розпорядження №2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, та розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО Львівська залізниця від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , ОСОБА_10 .

Однак такі акти рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.12.2013 року, яке набрало законної сили 15.12.2014 року, визнані неправомірними та недійсними, а свідоцтво про право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_10 № 8874 від 10.05.2002 року анульоване.

Суд першої інстанції зробив висновок про те, що спірні договори були укладені на підставі розпоряджень, які визнані неправомірними та недійсними, саме свідоцтво про право власності було анульоване, а тому жодних правових наслідків вказані договори не несуть, оскільки позивачка є співвласником квартири АДРЕСА_6 на праві спільної сумісної власності, про що свідчить розпорядження № 2468 від 1996 року, відповідно до якого органом приватизації вказану квартиру передано у спільну сумісну власність відповідачу, його матері та позивачці, ОСОБА_10 та ОСОБА_1 не мали законних підстав на укладення оскаржуваних договорів, від так позивачка вправі вимагати їх скасування.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що ідеальна частка позивачки у спірній квартирі становить 1/3 частини, а відтак, ОСОБА_6 має право вимагати визначення такої частки.

Зважаючи на вказане слід вважати, що позов до певної міри був обґрунтованим.

Однак, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Відповідно до ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

За ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Зважаючи на те, що про порушення свого права позивачка дізналася у 2006 році, оскільки зверталася до суду з позовом з аналогічними вимогами, а також з вимогами про визнання недійсним рішення щодо приватизації спірної квартири (Справа № 2-37/11 за позовом ОСОБА_6 до ДТГО Львівська залізниця, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Красовська А.В., приватний нотаріус Цибко Т.Б., Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності), слід вважати, що строк позовної давності розпочав свій перелік принаймні з 2006 року.

Зважаючи, що даний позов поданий у 2016 році, слід вважати, що такий поданий з пропуском трирічного строку позовної давності.

Подання ОСОБА_6 позову у 2006 році та залишення такого без розгляду у 2013 році не зупинило перебігу строку позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України.

Посилання ж позивачки на ч. 2 ст. 264 ЦК України слід вважати помилковим, оскільки не стосується даних правовідносин, а стосується зобов`язальних правовідносин, які виникли між сторонами зі стягнення боргу.

У даному ж випадку застосуванню підлягає ст. 265 ЦК України, про що йшлося.

Тому, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності про що було заявлено відповідачами у суді першої інстанції.

Зважаючи на вказане, апеляційні скарги слід визнати обґрунтованими та такі слід задовольнити, рішення ж суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб приватних нотаріусів Красовської А.В. та ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра