Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №266/4637/18

провадження №61-7583св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 15 березня 2019 року у складі колегії суддів Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») в особі регіональної філії «Донецька залізниця», в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 лютого 2018 року по 27 червня 2018 року включно у розмірі 30 871,96 грн.

Позов мотивовано тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Донецької області від 11 квітня 2018 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 7736,07 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 2548,23 грн, оплату щорічної відпустки за період з 03 травня 2017 року по 03 червня 2017 року (31 день) у розмірі 6426,66 грн, компенсацію за невикористані відпустки (68 днів) у розмірі 14 097,19 грн, суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, за кожен день затримки, починаючи з 21 червня 2017 року по 02 лютого 2018 року, що складає 49 773,16 грн, всього 80 581,31 грн.

Разом з тим, вказане судове рішення відповідач не виконував.

02 лютого 2018 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя виданий виконавчий лист, який був направлений до Печерського РВДВС м. Києва для виконання.

Постановою державного виконавця від 5 травня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 02 лютого 2018 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області, про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на її користь вказаних коштів.

27 червня 2018 року на картковий рахунок позивача надійшло 80 581,31 грн по зведеному виконавчому провадженню.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 09 липня 2018 року вказане виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Рішення суду про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованості по заробітній платі, зокрема середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набрало чинності 02 лютого 2018 року, а фактично виконано лише 27 червня 2018 року, що є підставою для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період невиконання судового рішення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2018 року у складі судді Сараєва І. А. позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 лютого 2018 року по 27 червня 2018 року включно, у сумі 30871,96 грн, з утриманням з ПАТ «Українська залізниця» з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Постановою Донецького апеляційного суду від 15 березня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає встановленню обставини, які свідчать про те, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Доказом відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати є Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 17 березня 2014 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту ним постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом дане неправильна оцінка обставинам справи щодо підстав відмови у стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційним судом не враховано, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 лютого 2018 року № 263/11814/17 з відповідача на користь позивача вже стягнуто суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, а отже, суд першої інстанції правильно визначився з наявністю вини відповідача.

Апеляційним судом було прийняте, як доказ відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати, Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року.

Разом з тим, не враховано, що згідно зі статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, а не висновок. Висновок Торгово-промислової палати України не може бути підтвердженням факту настання форс-мажорних обставин.

Судом апеляційної інстанції не були з`ясовані, а відповідачем не були доведені обставини, які призвели до неможливості своєчасного виконання відповідачем судового рішення про стягнення середнього заробітку. Не доведено прямого причинного зв`язку між настанням обставин непереборної сили і неможливістю виконання грошового зобов`язання через цю силу. Відсутність первинних документів та неможливість проведення розрахунку заробітної плати, на які відповідач посилається як на обставини, що унеможливлюють виконання обов`язку зі сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03 лютого 2018 року по 27 червня 2018 року не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, оскільки не мають відношення до обставин, які виникли після винесення 02 лютого 2018 року рішення Жовтневим районним судом міста Маріуполя.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ПАТ «Укрзалізниця» заперечує проти доводів позивача та просить залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, яка переглядається судами встановлено, що ОСОБА_1 в період з 02 серпня 2016 року по 20 червня 2017 року працювала в ПАТ «Українська залізниця», а саме відповідно до наказу від 01 серпня 2016 року була прийнята за переводом на посаду провідного юрисконсульта відділу електропостачання Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Позивач звільнена з роботи 20 червня 2017 року на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Донецької області від 11 квітня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ПАТ «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 : заборгованість по заробітній платі у розмірі 7736,07 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 2548,23 грн, оплату щорічної відпустки за період з 03 травня 2017 року по 03 червня 2017 року (31 день) у розмірі 6426,66 грн, компенсацію за невикористані відпустки (68 днів) у розмірі 14097,19 грн, суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, за кожен день затримки, починаючи з 21 червня 2017 року по 02 лютого 2018 року, що складає 49 773,16 грн, а всього 80 581,31 грн.

27 червня 2018 року на картковий рахунок ОСОБА_1 , від Печерського РВ ДВС надійшло 80 581,31 грн.

Постановою заступника начальника відділу Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 09 липня 2018 року (про закінчення виконавчого провадження) виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя від 02 лютого 2018 року про стягнення з ПАТ «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 80 581,31 грн, закінчено у зв`язку з фактичним виконанням.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ставить питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період невиконання вищевказаного судового рішення, тобто з 03 лютого 2018 року по 27 червня 2018 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП Українипередбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 117 КЗпП Українипідставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

Позивач працювала в період з 02 серпня 2016 року по 20 червня 2017 року працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу електропостачання Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», звідки була звільнена 20 червня 2017 року.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Висновком Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року встановлено, що втрата контролю і доступу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з статтями 47, 83, 115, 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» обов`язків передбачених законодавством України про працю, а саме: статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.( а.с.79)

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем, з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги позивача, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 лютого 2018 року з відповідача на її користь вже стягнуто суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, а отже доведена вина відповідача, є аналогічними аргументам позивача, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, та які предметом ретельної перевірки під час апеляційного розгляду справи.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності і обґрунтованості, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку вказаним доводам та правильно виходив з того, що за змістом рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 лютого 2018 року (справа № 263/11814/17) відповідач не обґрунтовував свої заперечення проти позову наявністю форс мажорних обставин, встановлених висновком Науково-правового висновку Торгово-Промислової палати України від 16 січня 2018 року, отже, суд не міг надати правову оцінку даному доказу. В свою чергу, предметом даного спору є стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за інший період, тобто з 03 лютого 2018 року по 27 червня 2018 року, що не було предметом спору у цивільній справі № 263/11814/17.

Інші доводи касаційної інстанції, зокрема щодо неналежності висновку Торгово-Промислової палати України, як доказу відсутності вини відповідача, стосуються необхідності переоцінки доказів, зокрема на предмет їх належності і допустимості, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська