КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Білич І.М., Іванченка М.М.

При секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» і просив захистити його права, як споживача банківських послуг, визнавши недійсним кредитний картковий договір від 14.01.2013 року за № 010-042460/13-00938-вкл-к, укладений сторонами на підставі заяви-анкети за яким позивачу відкрито поновлювальну кредитну лінію на платіжну картку з лімітом у сумі 4.000 грн. терміном на 12 місяців.

Зазначивши, що указаний кредитний договір в силу ст.ст.215,203 ЦК України є недійсним, як укладений шляхом обману з боку Банку, який в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав йому, як споживачу фінансових послуг, у письмовому вигляді повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Позивач вважав, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, позивач послався на невідповідність спірного кредитного договору вимогам постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що також є підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24 травня 2019 року у позові відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі адвокат Кулешір Світлана Орестівна, яка діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на порушенням судом вимог матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 травня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник послався на доводи, викладені в позовній заяві, які на його думку, не були враховані судом.

Сторони, будучи повідомленими про день та час розгляду справи, у судове за сідання не з`явились, своїх представників не направили, а тому, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до долученої до матеріалів справи копії Заяви-анкети від 14.01.2013 року за № 010-042460/13-00938-вкл-к позивачем ОСОБА_2 було акцептовано публічну пропозицію АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», про укладення кредитного договору шляхом підписання Заяви-анкети з використанням платіжної картки та комплексного обслуговування, що оприлюднена на банківському сайті Банку за електронною адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 . З указаного документа слідує, що позивач погодився з тим, що Анкета-заява разом з вище зазначеною Публічною пропозицією АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та додатками до неї (правилами, умовами, тарифами) становить між клієнтом та Банком договір про відкриття поточного рахунку та надання і використання платіжної картки/а.с.62-64/.

Отже, позивач ОСОБА_2 , згідно Заяви-анкети підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з указаними додатками до неї, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом на Заяві анкеті від 14.01.2013 року.

Суд першої інстанції погодився з тим, що між сторонами укладений кредитний договір шляхом приєднання.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про укладення сторонами належним чином кредитного карткового договору, оскільки заявка позичальника про видачу кредиту, в сукупності з Умовами та Правилами, а також Тарифами банку складають зміст кредитного карткового договору, яким передбачені всі істотні умови договору, відповідно до ст.638 ЦК України.

Зазначене свідчить, що між сторонами виникли договірні відносини кредиту, згідно яких, в силу ст.1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вважаючи договірні умови несправедливими, позивач посилаючись на дисбаланс прав та обов`язків сторін за кредитною угодою на користь кредитора, що на його думку, в силу ст.ст.203,215 ЦК України свідчить про недійсність кредитного договору, укладеного шляхом обману з боку кредитора, звернувся з цим позовом до відповідача і просив винести рішення, яким визнати недійсним кредитний договір, як такий що не відповідає вимогам чинного законодавства, з моменту його укладення.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно послався на роз`яснення, викладені у п.14 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Із аналізу ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слідує, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п.5ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів»).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України від 12.07.2001 №2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ч.2ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

В силу ч.5 цієї статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який керується ст.627 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, та виходить з того, що договірні умови передбачені зазначеним Кредитним договором та додатками до нього не створюють дисбаланс прав та обов`язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивача ОСОБА_2 , як споживача фінансових послуг.

Всі договірні умови підписані позивачем добровільно, без будь-якого тиску, без погодження з позичальником банк не включив до договору жодної умови, які б створювали дисбаланс прав та обов`язків позичальника.

При цьому, позичальником добровільно виконувались договірні умови, починаючи з 2014 року, що свідчить про те, що він їх визнавав і погоджувався з ними.

Позивач у своїх позовних вимогах лише перелічив можливі порушення з боку кредитора, однак не навів доказів того, в чому ж полягає несправедливість по відношенню до нього з боку Банку при укладенні і виконанні спірного договору.

В частині посилань позивача на ненадання позичальнику інформації щодо кредитної угоди та можливих ризиків, колегія суддів враховує, що підрахунок сукупної вартості кредиту не становить для позивача складності, оскільки сторонами договору чітко і зрозуміло обумовлено розмір кредиту, його відсоток, та відповідальність за порушення виконання кредитних умов.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що, відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсною кредитної угоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що сторонами при укладанні кредитної угоди дотримані вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України, які є необхідними для чинності правочину чи окремих його частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування рішення, що оскаржується, немає.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , відхилити, а рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення (або з дня проголошення, якщо оголошується повний текст).

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді