ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3327/17 Номер провадження 22-ц/814/198/19Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участі позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укргазвидобування" та ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання незаконною відмови у переведенні на іншу роботу та про зобовязання укласти трудовий договір в порядку ст. 232 КЗпП України, стягнення невиплаченого середнього заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання незаконною відмови у переведенні на іншу роботу та про зобовязання укласти трудовий договір в порядку ст. 232 КЗпП України, стягнення невиплаченого середнього заробітку та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 04 листопада 2002 року між ним та відповідачем було укладено трудовий договір, згідно якого його прийнято на посаду заступника директора з капітального будівництва та матеріально-технічного забезпечення філії Управління з переробки газу та газового конденсату ПАТ «Укргазвидобування» та до липня 2013 року він продовжував працювати по трудовому договору на різних посадах.

01 липня 2013 року уклав з відповідачем ОСОБА_5 №3, за умовами якого зайняв посаду начальника філії Управління з переробки газу та газового конденсату ПАТ «Укргазвидобування». Термін дії контракту періодично продовжувався, останній раз строк його дії встановлено до 03 січня 2017 року.

Вказував, що під час роботи на підприємстві він отримав захворювання, яке потягло за собою встановлення інвалідності другої групи згідно Довідки МСЕК від 29 липня 2016 року. Тому 16 грудня 2016 року, перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем, звернувся до останнього із заявою про переведення на іншу посаду відповідно до рекомендацій МСЕК та своєї кваліфікації, на що відповіді не отримав. Повторно звертався з аналогічними заявами від 14 лютого 2017 року та 16 березня 2017 року щодо переведення на іншу посаду, в тому числі за рахунок квоти інвалідів.

17 березня 2017 року отримав відповідь, якою відповідач відмовив йому у наданні іншої посади, посилаючись на відсутність обовязку працедавця щодо переведення працівника на постійну роботу на іншу посаду у випадку набуття ним статусу «інвалідність», а 23 квітня 2017 року його звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у звязку з закінченням терміну дії контракту №3 від 01 липня 2013 року.

Вважає, що відмова у наданні іншого робочого місця відповідно до його стану здоровя та, як батьку багатодітної родини, є неправомірною, необґрунтованою і такою, що порушує права, передбачені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», ст. ст. 21, 22, 170 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про охорону праці», норми Закону України «Про зайнятість населення».

01 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про збільшення позов-них вимог. Зазначав, що усі виплати, належні йому відповідно до трудових відносин з відпо-відачем, у тому числі, лікарняні, оплата щорічної відпустки, матеріальна допомога на оздоро- влення, доплати, премії, надбавки, розрахункові виплати при звільненні здійснені, виходячи з посадового окладу в розмірі 75600 грн. Однак, штатним розкладом введеним у дію з 1 серпня 2016 року, передбачено посадовий оклад для начальника управління в розмірі 166 975 грн., про що його не повідомили та не виплатили належні кошти згідно з новим окладом.

Вказував, що, змінивши умови щодо розміру посадового окладу, відповідач не вніс зміни до контракту шляхом підписання додаткової угоди, не повідомив його, позивача, як сторону контракту, про такі зміни, внаслідок чого ним недоотримана заробітна плата за час дії контракту.

Також зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідача він зазнав значних моральних страждань, оскільки залишився без роботи, позбавлений можливості належно забезпечувати свою сімю. Висновком МСЕК йому встановлена друга група інвалідності і протипоказані психоемоційні навантаження, але протиправна поведінка відповідача спричиняє йому такі душевні страждання, що уникнення психоемоційних навантажень неможливе, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив: визнати його звільнення незаконним; визнати незаконним невнесення відповідачем змін до контракту №3 від 01 липня 2013 року, укладеного між ним і відповідачем щодо збільшення з 01 серпня 2016 року посадового окладу начальника філії управління з переробки газу та газового конденсату ПАТ «Укргазвидобування»; визнати право на отримання заробітної плати, виходячи з посадового окладу в розмірі 166 975 грн. починаючи з 01 серпня 2016 року відповідно до штатного розкладу;зобовязати відповідача провести донарахування заробітної плати з урахуванням всіх доплат, належних йому до виплати згідно з умовами трудового договору за період з 01 серпня 2016 року по 23 квітня 2017 року, виходячи з посадового окладу 166 975 грн.; стягнути з відповідача недоплачену заробітну плату з врахуванням всіх передбачених трудовим договором доплат, а також компенсацію за невчасно виплачені кошти за період з 01 серпня 2016 року по 23 квітня 2017 року, виходячи з посадового окладу 166 975 грн.; визнати незаконною відмову ПАТ «Укргазвидобування» у переведенні його на іншу роботу та зобовязати укласти трудовий договір у звязку із встановленням другої групи інвалідності в період перебування у трудових відносинах з відповідачем, а також як з одним з батьків, на утриманні якого знаходяться діти віком до 6 років; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

20 листопада 2017 року позивачем уточнено позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням висновку комісійного експертного економічного дослідження №1699/1700, складеного 20 листопада 2017 року, позивач просив стягнути з відповідача на його користь недоплачену заробітну плату за період з 01 серпня 2016 року по 23 квітня 2017 року в сумі 264 365 грн. 81 коп.; середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 7 589 грн. 77 коп., починаючи з дня звільнення по день працевлаштування; стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем на проведення експертного економічного дослідження в сумі 5 942 грн. 40 коп.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визнано незаконною відмову ПАТ «Укргазвидобування» у переведенні ОСОБА_2 на іншу роботу.

Зобовязано ПАТ «Укргазвидобування» укласти з ОСОБА_2 трудовий договір у звязку зі встановленням йому інвалідності другої групи в період перебування в трудових відносинах, а також як одного з батьків, на утриманні якого знаходяться діти віком до 6 років.

Визнано право позивача на отримання заробітної плати, виходячи з посадового окладу в розмірі 166 975 грн. починаючи з 01 серпня 2016 року відповідно до штатного розпису. Зобовязано ПАТ «Укргазвидобування» провести донарахування заробітної плати з урахуванням всіх доплат, належних позивачеві до виплати згідно з умовами трудового договору за період з 01 серпня 2016 року по 23 квітня 2017 року виходячи з посадового окладу в розмірі 166 975 грн. Стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_2 недоплачену заробіт-ну плату в сумі 264 365 грн. 81 коп., а також компенсацію за несвоєчасно виплачені кошти станом на 22 січня 2018 року в сумі 1 419 286 грн. 99 коп.

Стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з ПАТ «Укрзагвидобування» на користь ОСОБА_2 витрати на експертно-економічне дослідження в сумі 5 942 грн. 40 коп.

Стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» судовий збір на користь Держави в розмірі 25 254 грн. 79 коп. за вимоги майнового характеру та в розмірі 7 048 грн. за вимоги не майнового характеру.

В іншій частині вимог - відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, Акціонерне товариство «Укргазвидо-бування» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просило скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2018 ро-ку в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Вказувало, що, задовольняючи позов в частині визнання незаконною відмови відповідача у переведенні позивача на іншу роботу, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи відповідача про те, що висновок МСЕК про необхідність переведення позивача на легшу чи іншу роботу або неможливість виконання роботи за займаною посадою відсутній, у звязку з чим відсутні підстави для безумовного зобовязання роботодавця у даному випадку надати на вимогу позивача легшу чи іншу роботу; вважає, що за відсутності порушення прав позивача на працевлаштування, суд дійшов передчасного висновку про часткове задоволення зазначених позовних вимог.

Окрім того, зазначало, що районний суд належним чином не перевірив доводи відповідача про те, що умовами укладеного між сторонами контракту від 01 липня 2013 року №3, розмір посадового окладу позивача визначено в розмірі 75 600 грн., будь-яких додаткових угод про збільшення розміру посадового окладу до 166 975 грн. сторони не укладали, а при звільненні позивач мав право на отримання всіх сум з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Також посилалось на те, що задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., суд належним чином не перевірив доводи відповідача про те, що не було допущено порушення прав позивача у сфері трудових відносин.

Окрім того, вважає, що суд першої інстанції під час винесення ухвали від 26 вересня 2017 року щодо прийняття заяви ОСОБА_2 про збільшення розміру позовних вимог порушив вимоги ст. ст. 11, 31, 119 ЦПК України (в редакції, діючій до 15 грудня 2017 року), що стало підставою для подання заяви про відвід судді Шевської О.І., яка своєю ухвалою від 05 жовтня 2017 року необґрунтовано відмовила у його задоволенні, що відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обовязковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

При цьому вказувало на те, що районним судом також було допущено порушення норм процесуального права під час вирішення питання про розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_6 оскаржив в апеляційному порядку зазначене рішення районного суду в частині відмови йому в задоволенні позовних вимог щодо: визнання його звільнення незаконним, стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту його незаконного звільнення по 22 січня 2018 року в сумі 1 419 286 грн. 99 коп.; стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. Просив рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити повністю.

Також просив змінити рішення районного суду в частині найменування відповідача з ПАТ «Укргазвидобування» на АТ «Укргазвидобування»; в іншій частині рішення Октябрсь-кого районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Зазначав, що внаслідок неправомірної відмови відповідача у переведенні на іншу роботу, його незаконно звільнили та позбавили його гарантованого права на працю, оскільки він мав право у відповідності до ст. 170 КЗпП України на працевлаштування за трудовим договором. Такі дії відповідача, на його думку, призвели до вимушеного прогулу, тому на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України відповідач зобовязаний оплатити такий прогул.

Окрім того вважає, що висновок районного суду щодо визначення розміру моральної шкоди в 10 000 грн. не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки суд не врахував тривалість порушення його прав, ігнорування відповідачем заяв щодо працевлаштування, внаслідок чого він був позбавлений джерела доходу для утримання сімї, тяжкості заподіяних моральних страждань, зважаючи на його тривалий стаж роботи на даному підприємстві, різке погіршення стану здоровя у звязку з його звільненням та відмовою відповідача у переведенні на іншу посаду.

На апеляційну скаргу відповідача відзив надав ОСОБА_2, в якому, спростовуючи доводи апелянта, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги останнього.

В свою чергу АТ «Укргазвидобування» надало відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому посилаючись на обставини, аналогічні наведеним в апеляційній скарзі акціонерного товариства, просило апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ «Укргазвидобування» підлягає до часткового задоволення; апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За нормами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення. Згідно п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи, що з 04 листопада 2002 року до 23 квітня 2017 року ОСОБА_2 працював в ПАТ «Укргазвидобування» на різних посадах.

Наказом ПАТ «Укргазвидобування» за №164-к від 31 жовтня 2002 року ОСОБА_2 прийнято на посаду заступника директора з капітального будівництва та матеріально-технічного забезпечення.

Наказом №498-к від 17 грудня 2008 року ОСОБА_2 призначений на посаду заступника начальника управління з капітального будівництва та ремонту обєктів УПГГК.

Наказом №454-к від 13 жовтня 2009 року позивач призначений на посаду старшого інженера цеху капітального будівництва та ремонту обєктів УПГГК.

Згідно з наказом №225к від 26 травня 2010 року позивача призначено на посаду заступника начальника управління з капітального будівництва та матеріально-технічного забезпечення УПГГК.

01 липня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ОСОБА_2 укладено контракт №3 та додаткові угоди до контракту від 12 грудня 2013 року /т. 2 а. с. 175-181, 182-185/.

Листом від 06 грудня 2016 року №14-01-9755 Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» позивача повідомлено про відсутність наміру та підстав продовження ОСОБА_5 від 01 липня 2013 року №3, укладеного між сторонами, строк якого закінчується 03 січня 2017 року /т. 1 а. с. 113/.

До закінчення дії строкового трудового договору позивач звертався до відповідача з заявами про переведення його на іншу роботу відповідно до рекомендацій висновків МСЕК з метою працевлаштування як інваліда, оскільки під час роботи у відповідача, ОСОБА_2 отримав захворювання, яке потягло встановлення з 29 липня 2016 року інвалідності другої групи, що підтверджується Довідкою МСЕК №1 від 09 серпня 2016 року /т. 1 а. с. 14/.

Так, 16 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про працевлаштування його як інваліда 2 групи, посилаючись на обовязок роботодавця, визначений ст. 172 КЗпП України, ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захище-ності інвалідів в Україні», ст. 12 Закону України «Про охорону праці» /т. 1 а. с. 19-20/. Окрім того, 14 лютого 2017 року ОСОБА_2 на адресу відповідача направлено листа про його працевлаштування як інваліда 2 групи та 16 березня 2017 року заяву про переведення на іншу посаду у Філії Управління з переробки газу та газового конденсату ПАТ «Укргазвидобування» відповідно до рекомендації медико-соціальної експертної комісії та кваліфікації позивача на підставі ч. 1 ст. 170 КЗпП України /т. 1 а. с. 21-22, 23-25/. Листом ПАТ «Укргазвидобування» №14/1-014-2098 від 09 березня 2017 року ОСОБА_2 повідомлено, що чинним законодавством не передбачено обовязку праце-давця щодо продовження працівнику, який працює за строковим трудовим договором (контрактом) строку цього трудового договору (контракту) або переведення такого працівника на постійну роботу на іншу (вакантну) посаду у випадку набуття ним статусу «інвалідність» /т. 1 а. с. 26/. Також листом від 11 квітня 2017 року №14/1-014-3173 ОСОБА_2 повідомлено, що у звязку з відсутністю документів із закладів охорони здоровя, в яких містяться вимоги щодо переведення його на легшу роботу та її тривалість, правових підстав для такого переведення не має /т. 1 а. с. 138/.

Згідно п. п. 3, 4 Наказу №351-к від 27 грудня 2016 року ПАТ «Укргазвидобування» дію контракту від 01 липня 2013 року №3, укладеного між ПАТ «Укргазвидобування» та ОСОБА_2, начальником УПГГК, вирішено припинити та звільнити ОСОБА_2, начальника УПГГК, з роботи в останній день відпустки у звязку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України /т. 1 а. с. 38/.

28 грудня 2016 року позивачу направлено листа №14/1-01-10715, в якому повідомлено про можливість отримання трудової книжки /т. 1 а. с. 41/.

Наказом №108-к від 31 березня 2017 року, у звязку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2, внесено зміни до пункту 2 Наказу №351-к від 27 грудня 2016 року в частині терміну закінчення щорічної відпустки позивача та дати його звільнення, зокрема змінено її з 02 квітня 2017 року на 23 квітня 2017 року, про що останньому 06 квітня 2017 року за №14/1-014-3032 направлено відповідне повідомлення /т. 1 а. с. 39-40/.

Також судом встановлено, що згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0552082 від 09 серпня 2016 року ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності з 29 липня 2017 року за загальним захворюванням на строк до 01 вересня 2017 року без заборони працювати.

З довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0846701 від 11 серпня 2017 року слідує, що з 08 серпня 2017 року ОСОБА_2 повторно встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01 вересня 2020 року /т. 1 а. с. 14, т. 2 а. с. 186/.

Відповідно до вказаних довідок позивачу протипоказана важка фізична праця, психоемоційне напруження.

Повідомлення про результати огляду медико-соціальною експертною комісією від 09 серпня 2016 на підставі акту №1245, з висновком про умови і характер праці, а саме з зазначенням протипоказань щодо важкої фізичної праці та психоемоційного напруження, направлено за місцем роботи позивача /т. 1 а. с. 15/.

Також в Індивідуальних програмах реабілітації інваліда №1213 від 11 серпня 2016 ро-ку та №1321 від 14 серпня 2017 року зазначено протипоказані позивачу за станом здоровя умови праці /т. 1 а. с. 16-17; т. 2 а.с.187-188/.

Окрім того встановлено, що позивач є батьком неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. В звязку з цим, ОСОБА_2 має передбачені законодавством пільги для багатодітних сімей, що підтверджується копією посвідчення серії ВІ 003555, виданого Управлінням у справах сімї, молоді та спорту виконавчого комітету Полтавської міської ради 28 жовтня 2010 року /т. 1 а.с. 27-30/.

До того ж, згідно копії довідки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 м.Полтави» №50 від 13 квітня 2017 року дитина позивача ОСОБА_9 перебуває на диспансерному обліку та має потребу у домашньому догляді /т. 1 а. с. 31/.

Згідно положень ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації.

Відповідно до статті 69 Основ законодавства України про охорону здоров'я від 19 лис-топада 1992 року №2801-XII (з наступними змінами) індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Виходячи зі змісту вказаних норм та гарантій чинного законодавства, суд першої інстанції, з урахуванням наведених обставин, встановив, що відповідач необґрунтовано відмовив ОСОБА_2 як працівнику, який потребує за станом здоровя (інвалід другої групи) надання легшої роботи, у переведенні за його заявою на таку роботу. До того, у матеріалах справи відсутній акт про відмову позивача від переведення на іншу роботу, навпаки сам позивач до закінчення строку дії контракту неодноразово ініціював своїми заявами розгляд цього питання. Відмовляючи позивачу у переведенні, відповідач не врахував встановленого законом обовязку та реальної можливості працевлаштування працівника на посаді чи надання іншої (легшої) роботи за станом здоров'я позивача відповідно медичного висновку МСЕК, яким працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. З наведених підстав районний суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За нормами ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно в тому числі від інвалідності.

Стаття 5-1 КЗпП України передбачає гарантії забезпечення права громадян на працю, однією з яких є правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КЗпП працівників, які потребують за станом здоровя надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Вказана норма містить імперативне правило, яке зобовязує власника переводити працівників на легшу роботу. Зміст викладеної норми вказує на те, що власник не має права відмовитися від виконання зазначеного обовязку з мотивів відсутності вакантного робочого місця (посади).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 172 цього Кодексу у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обовязок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Аналізуючи викладені норми права та враховуючи встановлені обставини щодо неод-норазового звернення ОСОБА_2 до відповідача із заявами про переведення його на іншу (легшу) роботу у звязку із встановленням йому 2 групи інвалідності, апеляційний суд при-ходить до висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу в переведенні його на іншу (легшу) роботу.

Доводи відповідача щодо відсутності медичних рекомендацій при зверненні із заявою про надання іншої роботи апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки ОСОБА_10 додано до заяви довідку МСЕК від про встановлення йому 2 групи інвалідності, в якій зазначено про протипоказання щодо тяжкої фізичної праці та психоемоційних навантажень. Відповідач не вжив жодних спроб щодо вирішення заявленого працівником клопотання та надання йому в свою чергу переліку вакантних посад, які б узгоджувалися з медичними рекомендаціями .

Між тим, висновок про необхідність переведення на іншу легшу постійну роботу без обмеження строком надає медико-соціальна експертна комісія, висновки якої про умови та характер праці інвалідів є обовязковими для власників і адміністрацій підприємств, установ і організацій. Зазначення на трудову рекомендацію для осіб, щодо яких встановлена стійка втрата працездатності (інвалідність), дається в довідці МСЕК. Крім того, інвалідам видаються індивідуальні реабілітаційні програми.

Відмова відповідача у задоволенні заяв позивача щодо переведення на іншу роботу обгрунтовувалася, спочатку відсутністю такого обовязку для підприємства, потім відсут-ністю медичного висновку, але жодного разу підприємство не запропонувало працівнику іншої роботи, не спростовуючи доводи позивача про наявність вакантних посад, які він міг би зайняти з урахуванням медичних рекомендацій та його кваліфікації і досвіду роботи.

За таких обставин висновок районного суду в частині задоволення позовних вимог щодо визнання незаконною відмови у переведенні ОСОБА_2 на іншу роботу та зобовязання укласти трудовий договір є належним способом захисту порушеного права позивача на працю, тому апеляційний суд в цій частині рішення залишає без змін.

Положення ст. 237-1 КЗпП України містять перелік юридичних фактів, які є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Так, зокрема підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За розясненнями, наведеними в пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як віднов-ленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Визнаючи незаконною відмову у переведенні ОСОБА_2 на іншу роботу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем було завдано моральної шкоди позивачу у вигляді порушення нормальних життєвих звязків через втрату основного джерела доходів та можливості повноцінно забезпечувати життєдіяльність та потреби багатодітної родини.

При цьому суд критично оцінив доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, обґрунтовано вказавши на те, що порушивши трудові права позивача, відповідач тим самим завдав йому моральної шкоди, оскільки своїми діями створив перепони для реалізації позивачем права на працю, безпід- ставно не врахувавши при цьому досить тривалий період роботи позивача на даному підприємстві на різних, в тому числі керівних посадах, а відтак його значний досвід, як фахівця у даній галузі, а також особливі потреби ОСОБА_2 як інваліда 2 групи та його бажання працювати з урахуванням рекомендацій МСЕК.

За наведених обставин та з огляду на практику Європейського суду з прав людини, районний суд дійшов правильного висновку, що для обовязку відшкодування моральної шкоди достатньо самого факту такого порушення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував встановлені обставини, характер порушення прав позивача, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань, ступінь вини та протиправність дій відповідача, тяжкість та істотність вимуше-них змін у житті після втрати роботи, зусилля, що вжиті ОСОБА_2 для відновлення своїх трудових прав. Крім того, суд врахував, що ОСОБА_2 будучи батьком багатодітної родини, самостійно утримує та виховує малолітніх дітей та дружину, для яких позивач на час припинення дії контракту був єдиним годувальником.

В той же час, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вірно зазначив, що вказаний позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в достатній мірі не обґрунтований та завищений, дійшовши обгрунтованого висновку щодо визначення розміру відшкодування в сумі 10 000 грн., яку правомірно стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2, задовольнивши дану позовну вимогу частково.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторін на рішення суду в цій частині позовних вимог, з огляду на його законність та обгрунтованість.

Задовольняючи позов в частині визнання права позивача на отримання заробітної плати, виходячи з посадового окладу в розмірі 166 975 грн., починаючи з 01 серпня 2016 ро-ку відповідно до штатного розкладу, зобовязання відповідача провести донарахування заробітної плати з урахуванням всіх доплат, належних позивачеві до виплати згідно з умовами трудового договору за період з 01 серпня 2016 року по 23 квітня 2017 року виходячи з посадового окладу в розмірі 166 975 грн.; стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» на користь позивача недоплаченої заробітної плати в сумі 264 365 грн. 81 коп., а також ком-пенсації за несвоєчасно виплачені кошти станом на 22 січня 2018 року в сумі 1 419 286 грн. 99 коп., суд першої інстанції виходив з того, що штатним розкладом ПАТ «Укргазвидобу-вання» підтверджується розмір окладу начальника управління, який становить 166 975 грн.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, за нормами ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Положеннями ст. 20 Закону України «Про оплату праці» визначено, що оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

За роз'ясненнями, наведеними в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999 року, згідно ст. 21 КЗпП України, ст. 20 Закону оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника провадиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації.

Тобто, зазначеною нормою передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, у тому числі й заробітну плату, з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Зі змісту укладеного сторонами 01 липня 2013 року ОСОБА_5 №3 слідує, що в п. 5.1, сторони погодили, що зміни та доповнення до цього контракту вносяться шляхом підписання ними додаткових угод. Пункт 6.3 містить інформацію про те, що умови цього контракту можуть бути змінені тільки за згодою сторін у письмовій формі.

Пунктом 3.1 контракту №3 від 01 липня 2013 року, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №4 від 30 грудня 2015 року встановлено, що за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, позивачу щомісяця виплачується заробітна плата та інші види виплат (доплат, надбавок, премій та ін..) за рахунок коштів філії в наступних розмірах: а) посадовий оклад в розмірі 75 600 грн. на місяць; б) нараховується щомісячна премія за виконання основних показників виробничо-господарської діяльності у розмірі відповідно до положення про преміювання згідно з колективним договором.

Таким чином, під час укладення трудового договору між позивачем та відповідачем у формі контракту №3 від 01 липня 2013 року та внесення до нього змін, форма яких відповідала вимогам п. 5.1 та п. 6.3 цього контракту, сторони погодили розмір заробітної плати позивача та її складові частини, з урахуванням результатів праці позивача.

Зміни до штатного розкладу керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців філії Управління з переробки газу та газового конденсату ПАТ «Укргазвидобування» від 22 травня 2016 року, 01 серпня 2016 року, 28 лютого 2017 року щодо визначення посадового окладу начальника управління не є додатковою угодою до контракту №3 від 01 липня 2013 року та не свідчить про досягнення сторонами згоди у письмовій формі про зміну умов цього контракту в частині зміни розміру посадового окладу позивача, оскільки розмір його посадового окладу був узгоджений сторонами шляхом оформлення додаткової угоди №4 від 30 грудня 2015 року в сумі 75 600 грн.

В подальшому будь-які додаткові угоди про зміну розміру посадового окладу позивача за контрактом №3 від 01 липня 2013 року сторонами не укладались, отже при звільненні позивача виплата належних йому всіх сум правомірно проведена відповідачем з урахуванням визначеного умовами контракту розміру.

Проте, суд першої інстанції зазначені обставини не врахував, дійшовши помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

З урахуванням наведеного, рішення суду щодо задоволення зазначеної частини вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у їх задоволенні

Виходячи з часткового задоволення апеляційної скарги ПАТ «Укргазвидобування», скасуванню підлягає рішення і в частині розподілу судових витрат.

Доводи апеляційної скарги позивача про незаконність судового рішення в частині відмови йому в задоволенні позовних вимог щодо визнання його звільнення незаконним, стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту його незаконного звільнення по 22 січня 2018 року в сумі 1 419 286 грн. 99 коп., стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., колегія суддів з наведених вище підстав вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків районного суду в цій частині, а тому приходить до висновку про їх відхилення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання його звільнення незаконним, суд обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача у зв'язку із закінченням дії контракту проведено у відповідності із вимогами чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його незаконним.

Встановивши відсутність підстав для визнання незаконним звільнення позивача та відсутніть протиправних дій з боку відповідача щодо цього, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, правомірно відмовивши також у задоволенні цієї частині вимог.

Колегія суддів також не знаходить підстав для задоволення вимог апеляційної скарги АТ «Укргазвидобування» щодо скасування в повному обсязі оскаржуваного судового рішення з підстав, визначених п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК україни, оскільки заява представника відповідача про відвід судді вирішена судом першої інстанції ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05 жовтня 2017 року з урахуванням положень ст. 20 ЦПК України (в чинній на той час редакції).

Підняте в апеляційній скаргі ОСОБА_2 питання про зміну рішення в частині найменування відповідача з ПАТ «Укргазвидобування» на АТ «Укргазвидобування» підлягає вирішенню судом першої інстанції в порядку ст. 269 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2018 року в частині:

визнання права позивача на отримання заробітної плати, виходячи з посадового окладу в розмірі 166 975 грн., починаючи з 01 серпня 2016 року відповідно до штатного розпису;

зобовязання ПАТ «Укргазвидобування» провести донарахування заробітної плати з урахуванням всіх доплат, належних позивачеві до виплати згідно з умовами трудового договору за період з 01 серпня 2016 року по 23 квітня 2017 року, виходячи з посадового окладу в розмірі 166 975 грн.; стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_2 недоплаченої заробітної плати в сумі 264 365 грн. 81 коп., а також компенсації за несвоєчасно виплачені кошти станом на 22 січня 2018 року в сумі 1 419 286 грн. 99 коп.;

та в частині вирішення питання про судові витрати скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Укргазвидобування» про визнання права на отримання заробітної плати, виходячи з посадового окладу в розмірі166 975 грн., починаючи з 01 серпня 2016 року відповідно до штатного розпису;

зобовязання ПАТ «Укргазвидобування» провести донарахування заробітної плати з урахуванням всіх доплат, належних позивачеві до виплати згідно з умовами трудового договору за період з 01 серпня 2016 року по 23 квітня 2017 року, виходячи з посадового окладу в розмірі 166 975 грн.; стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_2 недоплаченої заробітної плати в сумі 264 365 грн. 81 коп., а також компенсації за несвоєчасно виплачені кошти станом на 22 січня 2018 року в сумі 1 419 286 грн. 99 коп. відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Дряниця Ю.В.

ОСОБА_11