Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 711/9811/16-ц

провадження № 61-16280св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф. Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», служба у справах дітей Черкаської міської ради, Придніпровський відділ державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. (далі - ПНКМНО Кобелєва А. М.), треті особи, які не заявляюсь самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), служба у справах дітей Черкаської міської ради, Придніпровський відділ державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції (далі - Придніпровський ВДВС Черкаського МУЮ), про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2016 року під час розгляду в Черкаському окружному адміністративному суді справи №823/1233/16 йому стало відомо, що належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1 , що є місцем проживання та реєстрації його сім`ї з чотирма малолітніми дітьми, з березня 2016 року стала власністю ТОВ «ФК «Вектор Плюс», що порушує його право власності на зазначену квартиру та порушує права малолітніх дітей.

Обставинам порушення його прав з боку державного реєстратора - ПНКМНО Кобелєва А. М.передують наступні правовідношення.

15 лютого 2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №16.06-04/312-КЛ, відповідно до якого банк зобов`язувався надати останньому грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 43 000 грн на строк з 15 лютого 2006 року по 14 лютого 2011 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 21 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за вищевказаним договором між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (іпотекодержатель) та ним, ОСОБА_1 , (іпотекодавець) укладено іпотечний договір від 15 лютого 2006 року № 16.06-04/312-КЛ-І, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 546, в силу якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

При посвідченні договору іпотеки була накладена заборона відчуження на предмет іпотеки та внесений запис про обтяження іпотекою до Державного реєстру іпотек.

13 серпня 2009 року на вказану квартиру було накладено арешт відповідно до постанови державного виконавця Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ серія АА №962263.

В подальшому публічне акціонерне товариство «Сведбанк», яке є правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 та договору про відступлення прав за іпотечним договором відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2006 року № 16.06-04/312-КЛ.

28 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О., який посвідчував договір відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, державну реєстрацію договору факторингу, а також заміни іпотекодержателя на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року не здійснено.

На підставі звернення ТОВ «ФК «Вектор Плюс» державним реєстратором- ПНКМНО Кобелєвою А. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 березня 2016 року, індексний номер 29033686, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Зазначав, що рішення від 31 березня 2016 року № 29033686 є протиправним, а державна реєстрація здійсненна з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127.

Також вважав, що накладений арешт на квартиру відповідно до постанови державного виконавця Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ серія АА №962263 є перешкодою для проведення реєстрації права власності.

Враховуючи вищевикладене просив суд скасувати рішення ПНКМНО Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 березня 2016 року, індексний номер: 29033686, 11:30:40, а саме про державну реєстрацію права власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2017 року у складі судді Степаненка О. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора - ПНКМНО Кобелєвої А. М.про державну реєстрацію права власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер 29033686 від 31 березня 2016 року 11:30:40).

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, здійснюючи оскаржувані дії, державним реєстратором - ПНКМНО Кобелєвою А. М.в порушення положень частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 10, 11 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, не було перевірено наявність у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прав як іпотекодержателя. Також було безпідставно здійснено заміну іпотекодержателя з акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» на ТОВ «ФК «Вектор Плюс» без заяви ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і без надання підтверджуючих документів на отримання таких прав, що призвело до здійснення незаконної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» при наявності заборони - арешту квартири Придніпровським ВДВС Черкаського МУЮ.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задоволено.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що пунктами 10, 10.3, 10.4, 12.3, 12.3.1 договору іпотеки від 15 лютого 2006 року передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання позичальником умов договору кредиту від 15 лютого 2006 року та/або іпотекодавцем умов цього договору звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх майнових вимог в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». З підписанням вказаних договорів сторони дійшли згоди щодо підстав звернення стягнення на предмет іпотеки, однією з яких є застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, умовами вищевказаного договору іпотеки передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Отже, державний реєстратор - ПНКМНО Кобелєва А. М., приймаючи рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діяла за зверненням ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та на підставі застереження в іпотечному договорі, яке передбачає право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки. Висновок суду першої інстанції про порушення державним реєстратором цивільного законодавства не відповідає обставинам справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду про порушення закону при здійсненні реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на спірну квартиру у зв'язку наявністю накладеної заборони (арешту) квартири, оскільки вказана заборона накладена на майно позивача в інтересах кредитора (іпотекодержателя) за договорами кредиту та іпотеки.

При цьому апеляційний суд зазначив, що порушення цивільного права позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, не допущено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року № 591/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Проте, згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заміна одного іпотекодержателя на іншого не була зареєстрована.

Також вказує, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» всупереч положенням договору та вимог закону не провело державну реєстрацію заміни заставодержателя, а тому на момент звернення до державного реєстратора не мало до його квартири жодного відношення.

Зазначає, що відповідач не врахувала вимоги Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, не перевірила наявність обтяження нерухомого майна. Крім того, вказаний арешт майна здійснено за наявності заборгованості перед державою, а не перед кредитором.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 лютого 2016 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №16.06-04/312-КЛ, згідно умов якого банк зобов`язується надати ОСОБА_2 грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 43 000 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені договором.

15 лютого 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №16.06-04/312-КЛ-1, згідно умов якого на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором №16.06-04/312-КЛ від 15 лютого 2016 року передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 та договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2006 року № 16.06-04/312-КЛ.

Укладені між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу від 28 листопада 2012 року та договір про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року було нотаріально посвідчено.

Станом на 04 квітня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2006 року №16.06-04/312-КЛ становила 36 096 грн 16 коп., яка складається з: 10 964 грн 82 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 8 299 грн 75 коп. - заборгованість за процентами; 19 831 грн 59 коп. - заборгованість за пенею.

04 квітня 2014 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» направило позичальнику та поручителю повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо останні не виконають основне зобов'язання.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судами встановлено, що публічне акціонерне товариство «Сведбанк», яке є правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 № 15 та договору про відступлення прав за іпотечним договором відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2006 № 16.06-04/312-КЛ

Відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою, другою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього закону.

Положенням частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Судами встановлено, що пунктами 10, 10.3, 10.4, 12.3, 12.3.1 договору іпотеки від 15 лютого 2006 року передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання позичальником умов договору кредиту від 15 лютого 2006 року та/або іпотекодавцем умов цього договору звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх майнових вимог в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заявник - зокрема, іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Положенням статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`кт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановлених законом.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ПНКМНО Кобелєва А. М. , як державний реєстратор, приймаючи рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діяла за зверненням ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та на підставі застереження в іпотечному договорі, яке передбачало право іпотекодержателя на набуття у власність квартири позивача.

Не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що на час вчинення реєстраційних дій було наявне обтяження щодо квартири, а тому державний реєстратор мала відмовити у проведенні реєстрації на квартиру з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Разом із тим, пунктом 2 частини четвертої статті 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав.

Під час здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 було відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна, перенесено інформацію щодо обтяження, на яке посилається ОСОБА_1 , до відкритого розділу.

Таким чином, ПНКМНО Кобелєвою А. М. було вчинено відповідні дії, які передбачено пунктом 2 частини четвертої статті 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому посилання заявника на вказані підстави є необґрунтованими.

Крім того, посилання у касаційній скарзі на те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не було проведено державну реєстрацію заміни іпотекодержателя у встановленому законом порядку, а отже були відсутні підстави для перереєстрації квартири є необґрунтованими, оскільки в даному випадку мають місце спірні правовідносини щодо існування договірних зобов`язань між боржником і стягувачем та щодо правомірності підстав реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Тобто позивачем при обраному ним способі захисту свого порушеного права не вказано, чим саме вказані дії порушили його права, тому що його зобов`язання погасити заборгованість зберігається незалежно від підписання договору факторингу та договору про відступлення права за іпотечними договорами. Відсутність заборгованості за кредитним договором, у якому позивач виступає поручителем, судами не встановлено, а отже дії нового кредитора були спрямовані на погашення заборгованості у передбачений договором іпотеки спосіб.

Враховуючи вищевикладене Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду про те, що реєстрація права власності на вказану квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» була здійснена державним реєстратором на відповідній правові підставі, а саме на підставі укладеного іпотечного договору та відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович