Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 718/747/15-ц

провадження № 61-26307св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Виробничо-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю «Агроекс»
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк), перейменоване у Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 і Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю «Агроекс» (далі - ВК ТОВ «Агроекс») про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором з урахуванням уточнень позовних вимог станом на 21 квітня 2016 року у розмірі 2 566 690,32 грн, з яких: 959 307,71 грн - борг за кредитом, 148724,12 грн - борг за відсотках, 683 896,29 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 774 762,20 грн - пеня за період з 21 січня по 21 вересня 2015 року.

Позов мотивований тим, що 30 червня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/42-0-1/67, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 2 101 264,71 грн із сплатою 17 % річних строком до 17 лютого 2015 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 червня 2011 року між банком і ВК ТОВ «Агроекс» укладено договір поруки № 12/42-0-1/80. З 28 липня 2014 року ОСОБА_1 належним чином не виконує зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що експертом у висновку від 14 листопада 2016 року № СЕ-6-5-2.16 зазначено про відсутність квитанцій і банківських документів щодо проведення оплати ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 30 червня 2011 року № 014/42-0-1/67 станом на 23 березня 2015 року та на 21 квітня 2016 року. Надані квитанції підтверджують лише проведення оплати за погашенням тіла кредиту, процентів та пені. Сукупна вартість кредиту та реальна процентна ставка, вказана ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у додатку № 1 до кредитного договору від 30 червня 2011 року №014/42-0-1/67, не відповідають умовам кредитування, викладеним банком у даному кредитному договорі. У таблицях визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, наведених у додатках до кредитного договору від 30 червня 2011 року № 014/42-01/67 і додаткових договорах від 26 червня 2013 року № 014/42-0-1/67, від 08 травня 2014 року № 014/42-0-1/67/3 відсутні в повному обсязі відомості щодо вартості всіх супутніх послуг, винагород та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. При визначенні банком сукупної вартості кредиту банком невірно вираховувались щомісячні розміри процентів за користування кредитними коштами та не врахована вартість послуг нотаріуса в розмірі 15 000,00 грн (а врахована сума послуг нотаріуса в розмірі 12 358,98 грн). Обґрунтованість розрахунків суми заборгованості за кредитним договором від 30 червня 2011 року № 014/42-0-1/67 за ОСОБА_1 станом на 23 березня 2015 року, 21 вересня 2015 року, 21 квітня 2016 року, оскільки документи бухгалтерського обліку в наданих експерту документах в повному відсутні. З огляду на відсутність первинних бухгалтерських документів заборгованість за кредитним договором є недоведеною.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року скасовано, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 30 червня 2011 року № 014/42-0-1/67 станом на 21 квітня 2016 року в розмірі 1 791 928,12 грн, що складається з боргу за кредитом у розмірі 959 307,71 грн, боргу за відсотками в розмірі 148 724,12 грн, пені в розмірі 683 896,29 грн, в іншій частині позову до ОСОБА_1 відмовлено, провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ВК ТОВ «Агроекс» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, щовідмова суду в задоволенні позову з мотивів відсутності доказів отримання кредиту в безготівковій формі в національній валюті є безпідставною, оскільки позичальник не оспорював кредитний договір і до 17 жовтня 2014 року його виконував. Висновок судово-економічної експертизи не може бути покладений в основу рішення, оскільки експерт не надав відповідь на поставлені перед ним питання. Суд першої інстанції не оцінив інші докази та заперечення позивача на висновок експертизи, не перевірив доводи позивача про порушення ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення кредитних коштів. Судом першої інстанції не досліджено розрахунок заборгованості, наданий позивачем. У матеріалах справи наявні квитанції про сплату ОСОБА_1 коштів на погашення кредиту та виписки по рахункам боржника. Зазначені в квитанціях суми коштів відображені в розрахунку заборгованості, наданому банком. ОСОБА_1 не посилався на сплату ним будь-яких інших коштів, які би банком не враховані в розрахунку заборгованості. Кредитний договір від 30 червня 2011 року був окремим договором, який укладався для рефінансування існуючої заборгованості за Генеральної кредитної угоди від 18 серпня 2008 року. Банк у позовній заяві не обґрунтовував нарахування штрафу в розмірі 52 531,62 грн. Банк просив стягнути пеню, виходячи з облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), в розмірі 774 762,20 грн. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є недопустимим. Розмір пені станом на 21 квітня 2016 року становить 683 896,29 грн і дане нарахування пені відповідає умовам кредитного договору. Банк також нарахував позичальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від всієї суми договору (тіла кредиту) за період з 21 січня по 27 серпня 2015 року у розмірі 774 762,20 грн, що не відповідає умовам кредитного договору, оскільки нарахування пені пов`язано з простроченою сумою заборгованості, а не всією сумою отриманого кредиту. Крім цього, нарахування такої пені є подвійною відповідальністю позичальника, оскільки в розрахунок пені в розмірі 683 896,29 грн вже увійшов період нарахування з 21 січня по 27 серпня 2015 року. Рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог до ВК ТОВ «Агроекс» скасовано, провадження у справі в цій частині закрито з мотивів приналежності таких вимог господарській юрисдикції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2017 року та залишити в силі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року. Також просив зупинити виконання рішення апеляційного суду до закінчення розгляду касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 02 червня 2017 року відкритокасаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , зупинено виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 718/747/15-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

09 жовтня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправомірно скасував рішення суду першої інстанції, оскільки висновки апеляційного суду суперечать висновку судово-економічної експертизи, яким встановлено невідповідність наданого банком розрахунку умовам кредитного договору, а також непідтвердження його первинними бухгалтерськими документами. Апеляційним судом не викладено мотивів неприйняття доводів відповідача, які він виклав у запереченнях на апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга не містить доводів з приводу незаконності закриття апеляційним судом провадження щодо позову до ВК ТОВ «Агроекс», тому в цій частині рішення апеляційного суду не оскаржується.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 червня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/42-0-1/67, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 2 101 264,71 грн із сплатою 17 % річних строком до 17 лютого 2015 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 червня 2011 року між банком і ВК ТзОВ «Агроекс» укладено договір поруки № 12/42-0-1/80.

26 червня 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 014/42-0-1/67/1 до кредитного договору від 30 червня 2011 року, відповідно до якого графік погашення кредиту викладений у новій редакції і у додатку № 2 викладена «Таблиця визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки згідно стандарту продукту».

13 листопада 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №014/42-0-1/67/2 до кредитного договору від 30 червня 2011 року, згідно з якою розділ 7 «Банківська таємниця» доповнений пунктом 7.8.

08 травня 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №014/42-0-1/67/3 до кредитного договору від 30 червня 2011 року, відповідно до якої пункт 3 частини 1 «Базові умови кредитування. Визначення термінів» викладений у новій редакції, підпункти 1.4.1.6, 1.4.1.7, 1.4.1.8 пункту 1.4 «Плата за користування кредитом» виключені, підпункти 1.4.1.4, 1.4.1.5 пункту 1.4 «Плата за користування кредитом» викладені в новій редакції, графік погашення кредиту викладений у новій редакції і у додатку № 2 викладена «Таблиця визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки згідно стандарту продукту».

У справі проведено судово-економічну експертизу, результати якої відображені у висновку від 14 листопада 2016 року № СЕ-6-5-2.16 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання мають виконуватись у встановлений строк.

У частині першій статті 612 ЦК Українипередбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК Українидо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Апеляційним судом встановлено, що у 2013 і 2014 році ОСОБА_1 укладав з банком додаткові угоди, в яких визначалася сума боргу за кредитним договором, а також відображалася загальна сума кредиту, що відповідає кредитному договору, укладеному від 30 червня 2011 року. Протягом кількох років позичальник виконував кредитні зобов`язання.

У заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 не оспорював наявність кредитних зобов`язань, а розмір заявленої позивачем заборгованості оспорювався в частині врахування страхової виплати за пошкодження предмету іпотеки.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про доведеність письмовими доказами наявності кредитних зобов`язань між ОСОБА_1 і банком, що виникли на підставі кредитному договору від 30 червня 2011 року.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з частинами шостою і сьомою статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212ЦПК України 2004 року. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні.

Зазначені норми процесуального права були дотримані апеляційним судом, який навів обґрунтування незгоди з висновком експерта та провів оцінку інших наявних у справі доказів, на підставі якої дійшов правильного висновку про неналежне виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про ненадання апеляційним судом оцінки доводам, викладеним ОСОБА_1 у запереченнях на апеляційну скаргу позивача, не відповідають змісту рішення апеляційного суду. Доводи, викладені у даних запереченнях, відповідають змісту висновку експерта. Зазначені доводи апеляційний суд відхилив з наведенням у рішенні відповідних мотивів.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірності рішення апеляційного суду про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитним договором в частині залишку кредиту, відсотків і пені є частково обґрунтованими.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що кредитний договір, укладений 30 червня 2011 року за № 014/42-0-1/67 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , передбачав строк його дії - по 17 лютого 2015 року.

Апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанцію, скасував рішення суду першої інстанції і частково задовольнив позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , стягнувши з останнього заборгованість за кредитним договором від 30 червня 2011 року № 014/42-0-1/67 станом на 21 квітня 2016 року в розмірі 1 791 928,12 грн, що складається з боргу за кредитом у розмірі 959 307,71 грн, за відсотками - 148 724,12 грн, пені - 683 896,29 грн.

Про цьому, апеляційний суд не дав належної правової оцінки правомірності вимог банка про стягнення відсотків і пені, нарахованих у період з 18 лютого 2015 року по 21 квітня 2016 року, тобто після припинення строку дії договору.

Направлення банком претензії-вимоги від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_1 , що було вручено йому 17 жовтня 2014 року, не призвело до зміни строку дії кредитного договору, оскільки відповідно до її змісту банк вимагав сплатити поточну заборгованість згідно з графіком погашення кредиту станом на 13 жовтня 2014 року та повідомляв про те, що у разі невиконання даної вимоги банк буде звертатися до суду з вимогами про дострокове стягнення кредиту, відсотків і штрафних санкцій за кредитом у повному обсязі.

Банк звернувся з позовом 02 квітня 2015 року, тобто вже після закінчення строку дії договору.

Відповідно до пункту 1.9.1.частини № 2 кредитного договору банк має право вимагати як дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому, так і у визначеній банком частині у випадках невиконня позичальником своїх боргових зобов`язань. У застереження до цього пункту зазначено, що сторони визначають, що реалізація положень пункту 1.9.1 цього договору не буде розглядатися сторонами як одностороння зміна умов цього договору, а є одним із способів виконання боргових зобов`язань.

Апеляційний суд не врахував, що після припинення дії кредитного договору у кредитора відсутні підстави для нарахування процентів і пені, тому рішення апеляційного суду щодо стягнення процентів і пені за період з 18 лютого 2015 року по 21 квітня 2016 року є незаконним.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості у ОСОБА_1 на 17 лютого 2015 року існувала заборгованість за кредитом у розмірі 969 307,71 грн, за відсотками - 14 284 грн, пенею - 76 723,17 грн.

17 березня 2015 року та 07 квітня 2015 року ОСОБА_1 сплачено на погашення кредиту 10 000,00 грн, відсотків - 27 100,00 грн.

З урахуванням платежів, внесених ОСОБА_1 на погашення кредиту, заборгованість за ним склала 959 307,71 грн, заборгованість за відсотками була повністю погашена.

Згідно зі статтею 534 ЦК України у редакції, чинній на час дії кредитного договору, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу

Відповідно до пункту 1.5.1.3. частини № 2 кредитного договору сторони встановили такий порядок погашення заборгованості позичальника за цим договором: у першу чергу погашення заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом, після чого сплачується комісії, у другу чергу - сума основної заборгованості за кредитом, у третю чергу - заборгованість за штрафами, пенею, збитки, пов`язані з неналежним виконання позичальником умов цього договору.

Залишок сплаченої ОСОБА_1 07 квітня 2015 року суми у розмірі 12 815,05 грн відповідно до пункту 1.5.1.3. частини № 2 кредитного договору підлягає зарахуванню на погашення основної заборгованості за кредитом. З урахуванням зазначеного борг за кредитом складав 946 492,66 грн.

Отже, з ОСОБА_1 підлягала стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 946 492,66 грн і пенею у розмірі 76 723,17 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки апеляційний суд, правильно скасовуючи рішення першої інстанції, неправильно визначив розмір заборгованості за кредитним договором, то рішення апеляційного суду у частині скасування рішення суду першої інстанції і часткового задоволення позову до ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення апеляційного суду зупинено ухвалою ВССУ від 02 червня 2017 року, то у зв`язку із скасуванням рішення апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості і постановлення у цій частині нового рішення, підстави для поновлення виконання рішення відсутні.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на скасування рішення апеляційної інстанції у частині стягнення боргу з ОСОБА_1 і постановлення нового рішення у даній частині, має бути проведений розподіл судових витрат, понесених сторонами.

За подання позовної заяви позивачем сплачено 3 654,00 грн, за подання апеляційної скарги - 10 101,02 грн.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, за її подання мало бути сплачено 110 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що дорівнювало 4 019,40 грн.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплачено 7 860,01 грн. Згідно ізстаттею 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, за її подання мало бути сплачено 120 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що дорівнювало 4 384,80 грн.

Банк звернувся з позовними вимогами у розмірі 2 566 690,32 грн, які підлягають задоволенню у розмірі 1 023 215,83 грн, що дорівнює 39,87 % від суми позову, тому ОСОБА_1 має відшкодувати банку 3 059,38 грн, а банк - ОСОБА_1 має сплатити 2 636,58 грн судового збору.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на зазначене, із ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь банку 422,80 грн судового збору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» судовий збір, внесений у більшому розмірі, ніж встановлено законом, повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором станом на 21 квітня 2016 року у розмірі 1 791 928,12 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором станом на 17 лютого 2015 року у розмірі 1 023 215,83 грн, що складається з боргу за кредитом у розмірі 946 492,66 грн і пені у розмірі 76 723,17 грн.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 422,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов