КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/3490/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Матвієнко Ю.О.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів та інфляційного збільшення,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач звернувся з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що судовими рішеннями, прийнятими на його користь про стягнення з управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної ради у м.Чернігові компенсацій за шкоду заподіяну здоров'ю, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме щорічну допомогу на оздоровлення за 2007 рік у розмірі 2 532 грн, щорічну допомогу на оздоровлення за 2008-2009 роки у розмірі 5 918 грн, одноразову допомогу у розмірі 25 880, 40 грн, щорічну допомогу за 2011 рік - 4 202 грн як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач зазначив, що у зв'язку із невиконанням рішення суду у передбачений Законом України «Про виконавче провадження» строк, позивач був позбавлений можливості отримати належну йому суму боргу, а тому вважає, що має право на отримання компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України.

Просив, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 20 вересня 2018 року, стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь суму у розмірі 52 306, 03 грн, з яких 3 % річних -3 332, 15 грн. та інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди - 48 974, 88 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що місцевий суд не врахував практики вирішення на його думку подібних спорів Верховним Судом, а тому просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що Казначейство не допускало порушень прав та законних інтересів позивача, що свідчить про безпідставність заявлених вимог. Зауважує, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення та врегульовані спеціальним законодавством, а тому до них не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Позивачем було заявлене клопотання про розгляд апеляційної скарги за його участю, разом із тим, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для його задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, і позивачем в клопотанні про виклик сторін не зазначено причин необхідності їх виклику, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення та врегульовані спеціальним законодавством, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, тобто ст.. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом встановлено, що Казначейством 20 березня 2017 року перераховано на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 25 880, 40 грн та 5 918, 00 грн згідно з виконавчим документом у справі № 2-а-1502/10, виданим 29 липня 2010 року Новозаводським районним судом м. Чернігова; у розмірі 2 532, 00 грн згідно з виконавчим документом № 2-а-42/08, виданим 07 лютого 2014 року Київським адміністративним апеляційним судом; у сумі 4202 грн згідно з виконавчим документом № 2-а-52/12, виданим 17 січня 2012 року Новозаводським районним судом м. Чернігова. На такі обставини міститься посилання у заявах по суті обох сторін, відтак визнаються як позивачем, так і відповідачем.

Казначейством після виплати основної суми прийняті рішення про нарахування та виплату компенсації на користь позивача № 31 у справі № 2-а-42/08 від 15 травня 2017 року на суму у розмірі 175, 64 грн, № 77 від 27 червня 2017 року у справі № 2-а-1502/10 у сумі 410, 53 грн; № 78 у справі від 27 червня 2017 року на суму у розмірі 1 795, 32 грн, № 143 від 30 листопада 2017 року у справі № 2-а-52/12 у розмірі 278, 71 грн.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, що відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду України при розгляді справи №6-2759цс15.

Виходячи із змісту зазначеного, враховуючи те, що сплата процентів за ст. 625 ЦК України є відповідальністю боржника, яка виникає з факту правопорушення грошового зобов'язання та у свою чергу набуває характеру охоронного грошового зобов'язання, вимагають з'ясування питання про судове рішення як підставу виникнення та припинення зобов'язання.

Підстави виникнення зобов'язань визначені у ст.ст. 11, 509 ЦК України це юридичні факти, у складі яких включаються договір і правопорушення (делікт). Рішення суду за загальним правилом не може породжувати приватноправове зобов'язання, у тому числі грошового характеру, тому що зобов'язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов'язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов'язання.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

В даному ж випадку, рішенням суду стягнуто на корить позивача компенсації за шкоду заподіяну здоров'ю, отже первісне рішення ухвалено із не зобов'язальних правовідносин, у зв'язку з чим до правовідносин, які виникли між сторонами не підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України.

Судом першої інстанції правильно застосовано правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2759цс15, правильно встановив дійсну природу правовідносин, що виникли між сторонами до постановлення рішення суду про стягнення коштів, чи відносились вони до зобов'язальних та чи не підпадали під регулювання спеціального законодавства, оскільки підставою для застосування ст. 625 ЦК України є наявність зобов'язальних відносин між сторонами ще до постановлення рішення суду.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на позиції викладені постановах Верховного Суду та Європейського Суду з прав людини, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки правовідносини які розглядались судами не є релевантні правовідносинами між учасниками даної справи.

Крім того, апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без змін.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: