КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/3856/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Матвієнко Ю.О.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного територіального управління юстицій у м.Києві, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року було визнано неправомірною бездіяльність начальника управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Воробйова ОлексіяВолодимировича, щодо виконання ухвали Дарницького районного суду у м. Києві від 19 квітня 2016 року, по виконавчому провадженню ВП №49029314 від 15 жовтня 2015 року.

Вважав, що бездіяльністю начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіально управління юстиції у м. Києві завдано йому моральну шкоду в сумі 134 028 грн. Ця сума обумовлена глибиною душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану здоров'я позивача та необхідністю захищати права у судовому порядку.

Позивач просив стягнути компенсацію у розмірі 134 028 грн. з державного бюджету за завдання моральної шкоди начальником Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Воробйовим О.В.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині визначеного розміру моральної шкоди, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що місцевий суд не навів відповідні мотиви визначаючи розмір відшкодування моральної шкоти та не звернув увагу на практику Європейського суду з прав людини в аналогічних справах.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції враховував істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, тривалість страждань, його стан здоров'я та те, що належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі не надано.

З таким висновком, апеляційний суд повністю погодитись не може з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві знаходиться виконавче провадження ВП № 51107055 про виселення боржника ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2017 р. вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково та ухвалено визнати неправомірною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Бондаря В. А. та начальника Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Воробйова О.В. щодо виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року по виконавчому провадженню ВП № 49029314 від 15 жовтня 2015 року, та зобов'язано начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Бондаря В.А. та начальника Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Воробйова О. В. здійснити контроль за своєчасністю, правильністю та повнотою виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 р. по виконавчому провадженню ВП № 49029314 від 15 жовтня 2015 року. Ухвала суду набрала законної сили.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України ч, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 та п.9 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про державну виконавчу службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ст.25 Закону України "Про звернення громадян" у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов'язані з поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв'язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку.

Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст.56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У рішенні від 03 жовтня 2001 №12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та ст. 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік"(справа про відшкодування шкоди державою) Конституційний Суд дійшов висновку, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

У пункті 10-1 постанови від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Таким чином встановлено, що Конституція України та відповідні нормативно-правові акти гарантують, що шкода, заподіяна незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Відповідно до чіткої та усталеної практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін.

У рішенні «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (mutatis mutandis, рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, № 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". До того ж ЄСПЛ уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах "Ді Педе проти Італії" (Di Pede v. Italy) та "Заппія проти Італії" (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року (заява №18966/02) ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні п. 1 ст. 1 Протоколу N 1 (994_535) (серед інших джерел, "Бурдов проти Росії" (980_045), заява № 59498/00, параграф 40, ЄСПЛ 2002-III; "Ясіуньєне проти Латвії", заява № 41510/98, параграф 45, 6 березня 2003 року).

Ефективний доступ до правосуддя включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі "Immobiliare Saffi", заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-У).

У справі "Глоба проти України" Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі "Comingersoll S.A." проти Португалії" (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви" ("…"), заява № 41510/98, п.27). Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

При цьому, беручи до уваги свою усталену практику (рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "ЮрійМиколайович Іванов проти України, заява №40450/04,п.п.56-58 та 66-70) ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мали місце також порушення ст.13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

У той же час, Україну було зобов'язано вжити необхідних заходів для вирішення цієї проблеми, зокрема, запровадити ефективні засоби юридичного захисту або поєднання таких засобів, здатні забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів відповідно до принципів Конвенції, які закріплені в практиці Суду (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", згадане вище, п.94 та п.5 резолютивної частини).

У пункті 1 ст.1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Отже забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов'язком держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб таким засіб не вважався неефективним.

У справі "Скордіно проти Італії" (N1) ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовані до справ про невиконання рішень (рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N2), N 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного Строку;

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили;

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції;

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований;

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодування, призначених Судом в аналогічних справах.

Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначити наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди ( див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203-204, та Вассермана, п.50).

Отже відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Пред'являючи виконавчий документ до виконання, стягувач має законні та обґрунтовані очікування, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, буде виконано відповідно до вимог та в порядку, встановленому законом, у розумний строк, необхідний для вчинення таких дій, що також не потребуватиме від стягувача додаткових зусиль, яких можна було б уникнути у разі дотримання вимог Закону.

Відповідальність є наслідком вини та означає законне зобов'язання фізичної або юридичної особи відшкодувати завдані збитки іншій фізичній або юридичній особі згідно із певними правовими принципами та правилами. Це зобов'язання може бути передбачене в угоді (договірне зобов'язання) або в правовій нормі (недоговірне зобов'язання).

Спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, необхідність докладання зусиль для його відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди.

У справі, яка переглядається встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2017 р. визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби та начальника Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, щодо виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року, як рішення суду про виселення боржника ОСОБА_4 із квартири.

Висновки суду про протиправність дій та бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби при виконанні судового рішення мають преюдиційне значення при вирішенні спору у справі про відшкодування шкоди, завданої позивачам тривалим невиконанням рішення, винесеного на їх користь.

Тривале невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивачів, неминуче викликає у останніх почуття розпачу, призводить до моральних страждань, а в цьому випадку право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ презумується.

За цих обставин, оскільки неможливість для позивача отримати виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого строку, колегія суддів дійшла висновку про те, що через душевні страждання, які позивач зазнав у зв'язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення з вини посадових осіб державної виконавчої служби, за які держава несе відповідальність, розмір відшкодування моральної шкоди, яку, з урахуванням характеру правовідносин, обставин справи та засад розумності і справедливості, підлягає збільшенню та визначається у розмірі 5000 грн.

За таких обставин, відповідно до ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині розміру моральної шкоди, визначивши її в розмірі 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року змінити та резолютивну частину викласти в такій редакції.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) - 5000 (п'ять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України().

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: