КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 753/14220/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року, постановлену у складі судді Заставенко М.О.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 1999 року випуску, та «VOLKSWAGEN TOURAN», 2006 року випуску, які належать ОСОБА_3 .

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 має намір звернутись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення сплачених коштів відповідно до договору виконання будівельних робіт у розмірі 501 700 грн., які можуть бути частково компенсовані за рахунок майна відповідача. Забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, на думку заявниці, є найефективнішим способом для виконання рішення суду у майбутньому.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вважає, що накладення арешту на старі автомобілі ОСОБА_3 ніяким чином не порушує його права власності, а лише частково обмежує його. Оскільки право власності передбачає право володіння, користування та розпорядження, то накладенням арешту ОСОБА_1 лише забезпечує схоронність майна на момент виконання рішення суду, тобто, обмежується лише право розпорядження автомобілями.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до вимог ЦПК України спосіб забезпечення позову повинен бути співмірним з ціною позову. Вартість автомобіля 1999 року, якому вже 20 років, не може бути більшою 120 000 грн., вартість автомобіля 2006 року (13 років) не перевищує 150 000 грн. та враховуючи те, що заявниця надала ОСОБА_3 суму в розмірі 501 700 грн., то такі вимоги є цілком співмірні.

Крім того, суд першої інстанції не надав оцінку суб`єктивному ставленню виконавця ОСОБА_3 до договірних відносин, який своїми діями, а саме, невиконанням робіт, переховуванням, свідчить про те, що він не має наміру виконати роботи або повернути кошти. Зобов`язання за договором не виконуються саме ним, тобто виконавець водносторонньому порядку зняв з себе будь-які зобов`язання.

Вказує, що ОСОБА_3 може безперешкодно переоформити на знайомих право власності на майно, без будь-яких оголошень про продаж, що у подальшому ускладнить виконання рішення суду, враховуючи суму позову, матеріальне положення майбутнього відповідача та його дії.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін. Звертає увагу на те, що апелянтом не вказано, яку саме норму закону було порушено судом першої інстанції при вирішенні цієї справи. Вважає, що ухвала прийнята з дотримання норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представники ОСОБА_5 та ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили ухвалу суду залишити без змін.

Заявник ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач у справі буде вживати заходів щодо ухилення від виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Прийнявши до уваги викладені у заяві про забезпечення позову обставини, наявні у матеріалах заяви письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про забезпечення позову є передчасними, не ґрунтуються на реальних обставинах, які могли б свідчити про можливе невиконання рішення суду, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно п.п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заява про забезпечення позову до його пред`явлення обґрунтована тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір № 17-04-19 від 03.04.2019 року щодо виконання будівельних робіт. Предметом договору є ремонт даху будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість робіт складає 530 000 грн., оплачується готівкою.

Відповідно до п.4 договору, датою початку робіт є 03.04.2019 року, датою завершення є 03.06.2019 року, підтвердженням чого є підписання акту. Для виконання робіт/послуг замовник передав виконавцю готівкою грошові кошти у розмірі 501 700 грн., що складає 95% від вартості всього замовлення та підтверджується розписками, які прикладаються, а саме: за розпискою від 29.03.2019 року передано кошти у розмірі 8000 грн., згідно з розпискою від 04.04.2019 року передано кошти у розмірі 53 700 грн., за розпискою від 09.04.2019 року передано кошти у розмірі 175 500 грн., за розпискою від 07.05.2019 року передано кошти у розмірі 132 500 грн., за розпискою від 13.06.2019 року - 132 000 грн. Кошти надавались або самим замовником або уповноваженою ним особою (на підставі договору доручення №17-04) ОСОБА_4 .

В заяві ОСОБА_1 зазначає, що на даний час роботи не виконані, на зв`язок виконавець ОСОБА_3 не виходить, що свідчить про ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 вказала, що намір звернутись до суду з позовом про стягнення сплачених коштів за невиконання договору про проведення будівельних робіт у розмірі 501 700 грн., а тому вважає, що невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно, може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду.

Виходячи зі змісту заяви та поданих заявником доказів, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки подана заявником заява не містить обґрунтованих посилань, а матеріали заяви - відповідних доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, та що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду, а також, що такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінку суб`єктивному ставленню виконавця ОСОБА_3 до договірних відносин, який своїми діями, а саме, невиконанням робіт, переховуванням, свідчить про те, що він не має наміру виконати роботи або повернути кошти, колегія судів не приймає до уваги в якості підстав для скасування ухвали, оскільки такі обставини підлягають дослідженню та встановленню судом першої інстанції під час розгляду справи по суті.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Разом з тим, зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що заявник не визначилась, з якими позовними вимогами має намір звернутись до суду. Так, посилаючись на ст. 849 ЦК України, заявник вказує про наявність права замовника відмовитись від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Посилаючись на ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» також вказує про право відмовитись від договору і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Враховуючи ті обставини, що розписки ОСОБА_3 про отримання коштів на виконання будівельних робіт були написані як до укладення договору ( 29.03.2019 року), у період між датою початку виконання робіт 03.04.2018 року та датою завершення виконання робіт 03.06.2019 року ( 04.04.2019 року, 09.04.2019 року, 07.05.2019 року) , так і після завершення строку виконання робіт - 13.06.2019 року, заявником у заяві не викладено обставин про те, у якому обсязі були виконані роботи, а який саме обсяг робіт залишається невиконаним.

Таким чином, заявник не визначилась зі своїми позовними вимогами до ОСОБА_3 , оскільки з обґрунтування заяви вбачається, що йдеться про розірвання договору, про неналежне його виконання, з відшкодуванням збитків, а фактично ОСОБА_1 заявляє про намір пред`явити позов про недійсність договору та стягнення усієї суми сплачених за розписками коштів

З вищевикладених підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково посилається на те, що розписки складені до початку строку дії договору та після закінчення строку дії договору, оскільки суд першої інстанції, беручи до уваги у сукупності обставини вказані у заяві про забезпечення позову, наявні у матеріалах справи письмові докази, дійшов правильного висновку про те, що вимоги про забезпечення позову є передчасними, не ґрунтуються на реальних обставинах, які б могли свідчити про можливе невиконання рішення суду.

За таких обставин, виходячи з відсутності в заяві про забезпечення позову належного обґрунтування майбутніх позовних вимог, змісту позовних вимог, враховуючи одночасне твердження заявника про неналежне виконання умов договору та про його недійсність, доводи апеляційної скарги про співмірність заявлених позовних вимог з вартістю належного відповідачу майна (транспортних засобів) колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вони не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки вони не мають правового значення для вирішення заяви про забезпечення позову до його пред`явлення, зі змісту якої не вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.