Провадження № 2/200/711/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.,
при секретарі: Гургули В.С.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний ліцей-інтернат фізико-математичного профілю» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
03 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.
Ухвалою суду від 16 серпня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний ліцей-інтернат фізико-математичного профілю» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, та призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 23 жовтня 2017 року.
В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав.
Відповідач 23.02.2018 року надав відзив на позовну заяву, в якій вказав, що надані листки непрацездатності підтверджують неперервність знаходження позивача на лікарняному. Перериває цей строк вихід на роботу хоча б на один день, тому посилання позивача на те, що її непрацездатність викликана різними хворобами, в звязку з чим нібито тимчасова непрацездатність переривається, суперечать нормам законодавства, що регулює трудові відносини. Відповідачем дотримано порядок при звільненні позивача, зокрема, щодо ознайомлення з наказом про звільнення, повернення трудової книжки. Відповідач звертався до позивача за місцем її проживання у день звільнення для вручення наказу від 08.06.2017 року, але це здійснити не вдалося, про що складено акт. 13 червня 2017 року позивач зявилася у закладі, підписала накази та отримала їх копії. Відповідачем було заповнено дублікат трудової книжки у чіткій відповідності з вимогами Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а також дотримано порядок вручення трудової книжки при звільненні. 08 червня 2017 року на адресу позивача було направлено повідомлення про звільнення, яке доставлялося курєром, але у звязку з відсутністю позивача вдома було залишено у поштовій скриньці повідомлення про надходження поштового відправлення. Це відправлення отримано позивачем особисто 27.06.2017 року. Про відмову позивача отримати дублікат трудової книжки складено відповідний акт. Розрахунок та виплата позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки здійснена відповідачем у повному обсязі. Фактично позивачем використано дні відпустки за період 2006-2014 роки у повному обсязі. У 2008 році в звязку з відкликанням позивача з відпустки за період з 16.07.2008 по 01.08.2008 у неї залишилось невикористаними 16 днів щорічної відпустки. Наказом від 20.08.2008 року № 571-к їй виплачено грошову компенсацію за 23 дні, що на 7 днів більше, ніж підлягало до виплати. Вимоги про виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності є необґрунтованими, оскільки до відповідача не надходив оригінал лікарняного листка. Відповідачем зясовано, що вказаний лист з оголошеною цінністю був повернутий поштою за зворотною адресою в звязку з закінченням терміну зберігання. В разі надання позивачем оригіналу лікарняного листка він буде оплачений відповідно до вимог закону. Вимоги щодо виплати щорічної грошової винагороди не підлягають задоволенню, оскільки така виплата проводиться один раз на рік за результатами роботи за календарний рік з урахуванням особистого вкладу кожного педагогічного працівника в загальні результати роботи. Така винагорода нараховується та виплачується на підставі наказу директора закладу, який видається до 04 жовтня поточного року. Виплата такої допомоги є правом, а не обовязком керівника навчального закладу, надається вона лише в тому випадку, коли є достатнє фінансування закладу на таке заохочення, та жодним нормативним актом не передбачено, що така допомога виплачується під час звільнення працівника, який не відпрацював весь навчальний рік. На момент звільнення календарний 2017 рік не закінчився, та наказу про надання щорічної грошової винагороди не існувало. Вимоги про стягнення допомоги на оздоровлення є необгрунтованими, оскільки у випадках виплати компенсації за невикористану відпустку така допомога не виплачується. Оскільки відсутній причинно-наслідковий звязок між діями відповідача та наявною у позивача шкодою, вимоги про стягнення матеріальної і моральної шкоди задоволенню також не підлягають. Крім того, позивач не довела розмір завданої моральної шкоди, а також необхідності призначення певних медичних препаратів для лікування певної хвороби. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
20 червня 2018 року позивач надав відповідь на відзив (том 2, а.с. 110-115). Вказав, що при виникненні нового захворювання випадок тимчасової непрацездатності вважається новим, тому у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача за ч.1 п.5 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення позивача не було ознайомлено з відповідним наказом, що є порушенням ст.. 47 КЗпП України. Акт від 08.06.2017 року є неналежним доказом, оскільки даний факт може бути посвідчений лише листом-повідомленням про звільнення разом з відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення. Дублікат трудової книжки заповнено з грубими порушеннями трудового законодавства, оскільки не були внесені в повному обсязі відомості про трудову діяльність позивача. Наполягає, що нею не використано 121 день щорічних відпусток, але відповідач ухиляється від надання доказів, що можуть підтвердити позовні вимоги в цій частині. Матеріали справи містять підтвердження, що позивач за весь час роботи у відповідача сумлінно виконувала трудові обовязки, тому вимоги про стягнення щорічної грошової винагороди є обґрунтованими.
Відповідач 20.06.2018 року надав заперечення на відповідь позивача на відзив, в яких навів доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, та додатково вказав, що вини відповідача у невидачі трудової книжки не було, так як відповідач вжив усіх можливих та необхідних заходів для своєчасної видачі трудової книжки позивачу, та у звязку з неотриманням останнім трудової книжки, організував зберігання її дублікату відповідно до вимог Інструкції (том 2, а.с. 117-125).
Крім того, 09 липня 2018 року відповідач надав додаткові пояснення, в яких вказав, що в судовому засіданні 21 червня 2018 року позивачем було передано відповідачу оригінал листка непрацездатності № 122530 з терміном з 26.05.2017 по 13.06.2017 року, в звязку з чим відповідач підготував платіжне доручення від 05.07.2018 року № 000830 на суму 1923,90 грн. для перерахування на рахунок позивача. Проте адвокат позивача відмовив у наданні інформації про відкриті рахунки позивача (том 2, а.с. 151-152).
Ухвалою суду, прийнятою в судовому засіданні 05.02.2018 року, визначено здійснювати розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний ліцей-інтернат фізико-математичного профілю» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (том 1, а.с. 238-239).
Ухвалою суду, прийнятою в судовому засіданні 19.02.2019 року, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (том 3, а.с. 42-43).
Суд, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.
Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4).
Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 була прийнята в Комунальний заклад освіти «Дніпропетровський обласний ліцей-інтернат фізико-математичного профілю» на посаду заступника директора з начальної роботи з 17 серпня 1998 року, що підтверджується наказом директора ДОЛІФМП ОСОБА_2 № 46-к/тр від 07.06.2017 року «Про внесення змін у наказ про прийняття на роботу» (том 1, а.с. 8).
08 червня 2017 року відповідно до Наказу 47-к/тр від 08.06.2017 року позивач була звільнена з посади у звязку з незявленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, п.5 ст. 40 КЗпП України (том 1, а.с.6).
Згідно з наявними у справі листками непрацездатності серії АДБ № 565008 від 23 січня 2017 року, серії АДБ № 565073 від 09 лютого 2017 року, серії АДБ № 532354 від 13 березня 2017 року, серії АДБ № 555655 від 14 березня 2017 року, серії АДБ № 527376 від 21 квітня 2017 року, ОСОБА_1 в період з 23 січня 2017 року по 08.02.2017 2017 року, з 09 лютого 2017 року по 13 лютого 2017 року, з 14 лютого 2017 року по 13 березня 2017 року, з 14 березня 2017 року по 20 квітня 2017 року, з 21 квітня 2017 року по 25 травня 2017 року, перебувала на лікарняному та була відсутня на роботі, що також визнається обома сторонами.
З листка непрацездатності серії АДБ № 527376 від 21 квітня 2017 року вбачається, що станом на 25 травня 2017 року позивач продовжує хворіти.
З листка непрацездатності серія АДЕ № 122530 вбачається, що позивач перебувала на лікарняному з 26 травня 2017 по 13 червня 2017 року, визнана інвалідом з 09.06.2017 року (том.1, а.с. 17, 18, 19, 20, 21).
При вирішенні спірного питання щодо законності звільнення суд виходить із наступних положень закону.
Згідно з статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Водночас пунктом 5 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
З аналізу наведених норм слідує, що підставою для звільнення працівника є саме незявлення його на роботі більше ніж протягом 4-х місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. При цьому визначальним фактором при застосуванні даної підстави для звільнення є фактична відсутність на роботі, а не наявність єдиного листка непрацездатності на весь чотирьохмісячний період. Неодноразове переривання лікарняних листків, видача нових лікарняних листків в звязку з новим захворюванням не свідчить про явку позивача на роботу та виконання нею трудових обовязків, а тому чотирьохмісячний строк тимчасової непрацездатності, в розумінні пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України, в даному випадку, не переривався.
Таким чином, відсутність ОСОБА_1 на роботі в період з 23 січня 2017 року по 25 травня 2017 року внаслідок своєї тимчасової непрацездатності, тобто більше чотирьох місяців підряд, є законною підставою для розірвання трудового договору роботодавцем та звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Відповідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав передбачених ч. 1 п. 5 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника ) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в КЗО «ДОЛІФМП» відсутня первинна профспілкова організація (том 1, а.с. 114).
Стосовно доводів позивача про порушення відповідачем вимог закону при поверненні трудової книжки при звільненні, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до позивача за місцем її проживання у день її звільнення з метою вручити їй для ознайомлення наказ від 07.06.2017 року № 46-к/тр про внесення змін у наказ про прийняття на роботу та наказ від 08.06.2017 року № 47-к/тр про звільнення. Під час візиту за місцем проживання ОСОБА_1 двері відкрив її чоловік, який повідомив, що вона хворіє та перебуває у лікарні.
Зазначене підтверджується актом, складеним 08.06.2017 року заступником директора з виховної роботи ОСОБА_3, вчителем математики ОСОБА_4, заступником директора з адміністративної господарчої роботи ОСОБА_5, вихователем ОСОБА_6 (том 1, а.с. 90).
Опитані в судовому засіданні 09.07.2018 року свідки ОСОБА_6, ОСОБА_3 підтвердили, що вони дійсно ходили у складі комісії додому до позивачки, але до них вийшов її чоловік та повідомив, що позивачка хворіє.
За порушення строків розрахунку з працівником та/або видачі йому трудової книжки законодавством передбачено відповідальність роботодавця. Так, згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, закон визначає, що роботодавець виплачує компенсацію за час вимушеного прогулу не у всіх випадках затримки видачі трудової книжки звільненому працівнику, а лише за наявності його вини у такій затримці.
Відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 № 58 (далі - Інструкція № 58), якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Відповідач надав докази того, що він направляв на адресу позивача лист № 96 від 08.06.2017 року з пропозицією з'явитись до навчального корпусу ДОЛІФМП (приймальня) для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки (том 1, а.с. 121).
Вказаний лист було цього ж дня здано на пошту для відправки позивачу, що підтверджується описом вкладення до поштового відправлення та чеком ДД УДППЗ «Укрпошта» від 08.06.2017 року (том 1, а.с. 123).
13 червня 2017 року ОСОБА_1 зявилась на роботу, що підтверджує і сама позивач у позовній заяві, та члени комісії у складі директора ОСОБА_2, заступника директора з виховної роботи ОСОБА_3, заступника директора з адміністративної господарчої роботи ОСОБА_5, вихователя ОСОБА_6 ознайомили її зі змістом наказу від 07.06.2017 року № 46-к/тр про внесення змін у наказ про прийняття на роботу, та наказу від 08.06.2017 року № 47-к/тр про звільнення. Тут же ОСОБА_1 було запропоновано отримати трудову книжку та поставити свій підпис про її отримання.
Після ознайомлення зі змістом наказів ОСОБА_1 підписала накази, отримавши їх копії, та відмовилася отримувати дублікат трудової книжки.
Зазначене підтверджується актом від 13 червня 2017 року, складеним директором ОСОБА_2, заступником директора з виховної роботи ОСОБА_3, заступником директора з адміністративної господарчої роботи ОСОБА_5, вихователем ОСОБА_6 (том 1, а.с. 92).
Позивач не заперечує тієї обставини, що вона відмовилась отримувати дублікат трудової книжки, мотивуючи це тим, що дублікат складений з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.
Відповідно до п.6.2 Інструкції № 58, трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем було вжито всіх необхідних заходів з метою своєчасного вручення позивачу трудової книжки (її дублікату), тому , відповідно відсутня вина відповідача в неотриманні позивачем трудової книжки
Суд також звертає увагу, що неправильне оформлення дублікату трудової книжки не є предметом позовних вимог, а також вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач не повязує із затримкою відповідачем трудової книжки.
Таким чином, розірвання трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 та її звільнення відбулось із дотриманням вимог закону, в звязку з чим позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу № 47-к/то від 08.06.2017 року про звільнення позивача з займаної посади, про поновлення позивача на посаді заступника директора з навчальної роботи КЗО «ДОЛІФМП» та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 116 КЗПП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Наказом відповідача від 08.06.2017 року № 47-к/тр розраховано кількість днів невикористаної щорічної відпустки позивача та зобовязано бухгалтерію виплатити позивачу компенсацію за невикористані 47 календарних днів щорічної основної відпустки за робочий період з 15.08.2016 по 08.06.2017 року.
Позивач у позовній заяві стверджує, що нею протягом 2006-2014 років не використано загалом 121 календарний день щорічної відпустки, та компенсації за невикористані дні вона не отримувала.
В подальшому, в додаткових письмових поясненнях, наданих 29.11.2018 року та 06.02.2019 року (том 2, а.с. 239-240, том 3, а.с. 15-25) позивач вказує, що за період 2006-2014 роки нею не було використано 53 основної щорічної відпустки, а саме: у 2006 році- 15 днів, у 2007 році 14 днів, у 2008 році 4 дні, у 2009 році- 11 днів, у 2010 році 7 днів, у 2011 році 14 днів, у 2014 році 9 днів.
Відповідно до ст. 79 КЗпП України, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.
На підтвердження своїх доводів про те, що позивач за період з 2006 по 2014 роки не мала невикористаних днів відпустки, відповідачем надано:
-наказ № 4-к/о від 02.06.2006 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 56 календарних днів (том 1, а.с. 187);
- наказ № 9-к/о від 22.06.2007 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 56 календарних днів (том 1, а.с. 185);
- наказ № 9-к/о від 09.06.2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 56 календарних днів (том 1, а.с. 180);
- наказ № 12-к/о від 12.07.2008 року «Про відкликання з відпустки ОСОБА_1М.», з якого вбачається, що позивача було відкликано з відпустки з 16 липня 2008 року до дати фактичного відновлення виконання обовязків директором ліцею ОСОБА_2 (01.08.2008 року). Перенести ОСОБА_1 невикористану частину щорічної основної відпустки за 2007-2008 навчальний рік тривалістю 16 календарних днів на грудень 2008 року. том.1, а.с. 183;
- наказ № 581-к від 20 серпня 2008 року, згідно з яким нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період 2007-2008 рік ОСОБА_1 23 календарних дні (том 1, а.с. 184);
- також, відповідачем надано зведений витяг з відомостей нарахування заробітної плати стосовно ОСОБА_1, з якого вбачається, що позивач в 2008 році отримала компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2577,38 грн. (том 3, а.с.7);
- наказ № 5-к/о від 26.06.2009 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 56 календарних днів (том 1, а.с. 178);
- наказ № 112-з від 31.05.2010 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 48 календарних днів (том 1, а.с. 174);
- наказ № 8-к/о від 01.06.2012 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана невикористана в 2010 році оплачувана відпустка з 01 червня 2012 року по 08 червня 2012 року 8 календарних днів (том 1, а.с. 176);
- наказ № 111-з від 27.06.2011 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 56 календарних днів (том 1, а.с. 172);
- наказ № 9-к/о від 01.06.2012 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 56 календарних днів (том 1, а.с. 170);
- наказ № 5-к/о від 31.05.2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка за 2012-2013 навчальний рік тривалістю 46 календарних днів (том 1, а.с. 164);
- наказ № 2-к/о від 15.04.2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 3 календарних дні з 16 по 18 квітня 2013 року (том 1, а.с. 165);
- наказ № 7-к/о від 21.12.2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка з 23 грудня 2013 по 11 січня 2014 року (том 1, а.с. 168);
- наказ № 2-к/о від 14.06.2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 47 календарних днів (том 1, а.с. 170);
- наказ № 18-к/тр від 03.07.2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надана відпустка за 2014-2015 навчальний рік тривалістю 56 календарних днів (том 1, а.с. 160).
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач довів належними та допустимими доказами фактичну відсутність у позивача днів невикористаної відпустки, за яку позивач не отримала б своєчасну компенсацію.
Суд не може взяти до уваги надану позивачем копію наказу директора ДОЛІФМП ОСОБА_2 від 13.07.2009 року за № 127-з, з якого вбачається, що у звязку з відрядженням директора ДОЛІФМП в літній табір Міжнародного математичного конкурсу «Кенгуру-2009» ОСОБА_1 призначено на період з 14 липня по 24 липня 2009 року тимчасово виконуючим обовязки директора ліцею, як доказ на підтвердження невикористаних 11 днів відпустки в 2009 році, оскільки, як вбачається з розрахунку відпускних за 2009 рік (том 1, а.с. 179), позивачем отримано відпускних саме за 56 календарних днів відпустки та відомості щодо подальшого перерахунку чи утримання коштів за відкликання з відпустки відсутні.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач не довела належними та достовірними доказами свої твердження про наявність у неї 121 дня невикористаної щорічної відпустки, в звязку з чим суд приходить до висновку, що у позовних вимогах про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки необхідно відмовити в звязку з їх необґрунтованістю.
Суд також не бере до уваги твердження позивача про те, що акти про вилучення для знищення документів, які надані відповідачем, є підробними, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, при цьому позивач не заявляв клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи вказаних документів.
Крім того, в судовому засіданні 09.07.2018 року був опитаний свідок ОСОБА_7 головний бухгалтер ліцею, яка пояснила, що працює в ліцеї з 2015 року, на момент її приходу бухгалтерські документи були не систематизовані, звалені в коробки, та вона зверталась до керівника ліцею щодо систематизації документів. Наказом директора ліцею була створена комісія, для надання допомоги в цьому питанні. Акти про вилучення та знищення документів, які надані відповідачем до матеріалів справи, дійсно були складені в 2015 році, фактично відновлені по тих документах, які були складені в попередні роки та знаходились у неналежному стані. Помилки в актах, зокрема назва міста «Дніпро» а не «Дніпропетровськ» викликані «людським фактором», тобто тим, що акти складались в 2015 році відповідно до існуючих вимог.
Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона перебувала у складі комісії, документи списувались з 2003 року, первісні документи були в наявності, вона дійсно ставила свій підпис на всіх актах як член комісії.
Стосовно позовних вимог про зобовязання відповідача здійснити розрахунок та виплату на користь позивача допомоги по тимчасовій непрацездатності за лікарняним листом серії АДЕ № 122530, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст. 31 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. У разі роботи за сумісництвом, за трудовим договором (контрактом) одночасно із здійсненням підприємницької чи іншої діяльності підставою для призначення допомоги є копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою (за наявності) за основним місцем роботи. Для застрахованих осіб, які одночасно здійснюють підприємницьку та іншу діяльність і не працюють на умовах трудового договору (контракту), копію листка непрацездатності засвідчує установа охорони здоровя, яка його видає. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя, за погодженням з Фондом.
Відповідно до ч.1 ст. 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження.
Відповідач стверджує, що не отримував оригіналу вказаного листка непрацездатності, в звязку з чим були відсутні підстави для нарахування та виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до вимог Закону.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач належними та допустимими доказами довів ту обставину, що він не отримував оригінал листка непрацездатності АДЕ № 122530 від 13.06.2017 року, в звязку з чим не мав законних підстав для нарахування позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності, та відповідно, не порушував законних прав позивача.
Крім того, суд звертає увагу, що в судовому засіданні 21.06.2018 року позивачем було надано відповідачу оригінал зазначеного листка непрацездатності.
За інформацією Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 26.06.2018 року (том 2, а.с. 154-156), сума допомоги по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 згідно листка непрацездатності АДЕ № 122530 від 13.06.2017 року за рахунок коштів Фонду повинна складати 2389,94 грн.
З огляду на зазначене, відповідачем розраховано розмір допомоги ОСОБА_1 в сумі 1923,90 грн., за вирахуванням податків та зборів, що підтверджується поясненнями відповідача від 09.07.2018 року (том 2, а.с. 154-155).
Згідно відомості про виплату грошей № 000036 за липень 2018 року, позивачу нараховано суму 1923,90 грн.
Таким чином, враховуючи, що на дату винесення судом рішення відповідач нарахував позивачу суму допомоги по тимчасовій непрацездатності за лікарняним листком АДЕ № 122530 від 13.06.2017 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Стосовно позовних вимог про стягнення щорічної грошової винагороди за період 2016-2017 р.р. в розмірі одного посадового окладу позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним працівникам: виплату щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обовязків.
Відповідно до положень «Порядку надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обовязків», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 898 від 05.06.2000 року, щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків за умови досягнення ними успіхів у вихованні дітей, навчанні, вихованні, професійній підготовці учнівської та студентської молоді, методичному забезпеченні, відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни та здійснюється в межах загальних коштів, передбачених кошторисом навчального закладу чи методичної установи на оплату праці. Щорічна грошова винагорода за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків надається відповідно до положення, яке затверджується керівником навчального закладу чи методичної установи за погодженням з профспілковим комітетом і може включати в себе додаткові критерії, крім визначених у пункті 2 цього Порядку, з урахуванням специфіки навчального закладу чи методичної установи. Щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам видається на підставі наказу керівника навчального закладу чи методичної установи, а керівникам - за погодженням з організацією вищого рівня. Розмір щорічної грошової винагороди не може перевищувати одного посадового окладу (ставки заробітної плати) з урахуванням підвищень.
Відповідно до п.3.2. Положення про надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний ліцей-інтернат фізико-математичного профілю» за сумлінну працю, зразкове виконання службових обовязків», затвердженого наказом директора КЗО «ДОЛІФМП» ОСОБА_2 24 березня 2014 року (том 2, а.с. 135-139), виплата щорічної грошової винагороди проводиться один раз на рік за результатами роботи за календарний рік з урахуванням особистого вкладу кожного педагогічного працівника в загальні результати роботи.
Відповідно до п.3.1 Положення, виплата щорічної грошової винагороди здійснюється в межах бюджетних асигнувань на оплату праці у вигляді фіксованої суми і не може перевищувати одного посадового окладу (ставки заробітної плати).
Відповідно до п.3.4. вказаного Положення, винагорода не виплачується, зокрема, педагогічним працівникам, які пропрацювали менше ніж 9 місяців на посаді педагогічного працівника протягом поточного календарного року.
Відповідно до п.3.5. вказаного Положення, щорічна грошова винагорода нараховується та виплачується працюючим педагогічним працівникам за основним місцем роботи на підставі наказу директора ДОЛІФМП, який видається до 31 жовтня поточного року.
Таким чином, враховуючи, що наказ директором відповідача на дату звільнення позивача виданий не був, а також враховуючи п.3.4 вказаного Положення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення щорічної грошової винагороди за період 2016-2017 р.р. в розмірі одного посадового окладу позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Крім того, позивачем не обґрунтовано, чому, на її думку, їй має бути виплачена винагорода саме у розмірі посадового окладу, тобто максимальна, враховуючи, що протягом календарного (а саме за календарний, а не навчальний рік, згідно Положення, виплачується така винагорода) 2017 року вона загалом працювала менше одного місяця.
Стосовно позовних вимог про стягнення допомоги на оздоровлення за період 2016-2017 р.р. у розмірі місячного посадового окладу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним працівникам: виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.
Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Таким чином, оскільки у 2017 році чергова відпустка позивачу не надавалась, а при її звільненні їй виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки, законодавчі підстави для виплати допомоги на оздоровлення в даному випадку відсутні, в звязку з чим позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 100000 грн. та стягнення компенсації за заподіяну матеріальну шкоду, суд зазначає наступне.
Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до п.п. 3, 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено фактів протиправної поведінки відповідача, та причинного звязку між діями відповідача та пережитим позивачем стресом і негативними емоціями, що виключає відповідальність відповідача за вимогами про стягнення моральної шкоди.
Аналогічним чином, відповідно до ч.1,2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Дослідивши всі наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що відповідач довів правомірність своїх дій щодо позивача, в звязку з чим відсутній причинний звязок між діями відповідача та завданими позивачу матеріальними збитками.
З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної компенсації та моральної шкоди з відповідача також не підлягають задоволенню
Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268, 430 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний ліцей-інтернат фізико-математичного профілю» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя Е.В. Женеску