Справа № 266/74/19
Провадження № 2/266/393/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

22.03.2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Д'яченко Д.О., за участі секретаря судового засідання Сологуб Т.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Приморському району управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 09.08.2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, який був розірваний на підставі рішення суду 15.02.2013 року. Від даного шлюбу 02.04.2004 року у сторін народився син ОСОБА_3, який після розірвання шлюбу деякий час проживав із відповідачкою. В подальшому не дивлячись на заборону відповідача зустрічатися із сином, син проводив час із батьком у звязку із чим між ними склалися теплі та дружні відносини, також кожне літо після розірвання шлюбу син постійно проживав із позивачем. В жовтні 2017 року відповідач ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до м. Києва, при цьому дитина залишилася проживати із батьком, тобто позивачем у справі. Вважає, що мати повністю самоусунулась від виховання свого неповнолітнього сина, за період часу більше одного року вона бачилася із сином лише чотири рази. В травні 2018 року позивач забрав сина на постійне проживання до себе за адресою: АДРЕСА_1, займається вихованням та навчанням дитини. Крім того, в цей же період з позивача продовжують стягуватися аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3, який фактично проживає із ним. Також зазначив, що на диспансерних обліках у нарколога та психіатра не перебуває, стан здоровя дозволяє йому виховувати сина, до того ж фінансовий стан також, а тому просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ухвали суду від 01.02.2019 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Позивачу вручена копія ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розгляд справи проводити без його участі, проти ухвалення заочного розгляду справи у разі неявки відповідача не заперечував.

Судовим повідомленням, відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи в загальному порядку, в тому числі через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України", не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Представник третьої особи ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності, в судове засідання надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти їх задоволення, просила розгляд справи проводити без її участі.

Перешкод для розгляду справи немає.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 між собою перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.08.2003 року, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 15.02.2013 року. (а.с.5,7)

Від даного шлюбу у подружжя народилася дитина син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження 1-НО № 357261. (а.с.6)

Відповідно до Акту про фактичне проживання № 329 від 20.11.2018 року, виданого КСН "Портовський", ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.9)

З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 09.10.2018 року за № 02-120-2174 слід, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с.10)

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності.

За актом обстеження умов проживання від 18.02.2019 року, позивачем ОСОБА_1 створені всі необхідні умови для утримання, виховання та розвитку дитини.

Крім того, при прийнятті рішення суд враховує: висновок № 13-31-27 від 19.03.2019 року про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1

До того ж судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює в ДП "ММТП" починаючи з 10.05.2012 року по теперішній час, має постійний заробіток, крім того у позивача відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджено довідкою від 22.02.2019 року, виданої Приморським ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області, також за результатами оцінки потреб ОСОБА_1 на належному рівні виконує батьківські обовязки по вихованню та догляду за дитиною, відповідно до сертифіката про проходження профілактичного наркологічного огляду від 20.08.2018 року серія 2РРС № 390639 та медичної довідки про проходження обовязкових попередньо та періодично психіатричних оглядів від 20.08.2018 року серія 2ААЛ № 840401 ОСОБА_1 визнаний здоровим, крім того ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно, неповнолітній ОСОБА_4 за місцем навчання також характеризується позитивно, за довідкою від 20.02.2019 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2, декларацію укладена із дільничним лікарем ОСОБА_6, батько дитини виконує батьківські обовязки у повному обсязі.

Крім того, з пояснень самої дитини ОСОБА_4 слід, що він проживає разом із батьком, мати дитини проживає в м. Києві, і вони спілкуються з нею телефоном, іноді він відвідує мати на канікулах. Також зазначено, що з батьком мешкає за своєю ініціативою і не заперечує проти визначення його місця проживання разом із батьком.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі "C.G. та інші проти Болгарії", заява N 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі "ОСОБА_7 проти України", заява N 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява N 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява N 20372/11).

Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії", заява N 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі "С. В. проти Сполученого Королівства", заява N 20166/92).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява N 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі "ОСОБА_8 Прада проти Іспанії", заява N 42750/09).

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 разом із батьком найкраще забезпечить інтереси дитини.

У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року N 1906-IV "Про міжнародні договори України" (далі - Закон N 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах "а", "b" частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції "договір" означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; "ратифікація", "прийняття", "затвердження" і "приєднання" означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону N 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява N 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Так, ОСОБА_9 Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. ОСОБА_9 Верховного Суду прийшла до висновку, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Вказана позиція та висновки викладені в Постанові ОСОБА_9 Верховного Суду у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Таким чином, суд приходить до висновку, що зібрані докази у справі свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, приймає активну участь у його вихованні, до того ж на час розгляду справи судом неповнолітня дитина надає більшу прихильність батькові, про що свідчить його заява подана до суду, до того ж відповідач ОСОБА_2 виїхавши на місце проживання до м. Києва самоусунулася від виховання дитини, а тому суд визнає позов таким, що підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.141,161,171 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4,10,13,76,77,78,79,81,82,83,84,95,141,258,259,280-283 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Приморському району управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду, яка подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 29.03.2019 року.

Суддя Д`яченко Д. О.