Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 333/1938/16-ц

провадження № 61-21217св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кримської О. М., Подліянової Г. С., Кочеткової І. В. від 17 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання умов кредитних договорів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2013 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала споживчий кредит в розмірі 47 357,67 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних та зі сплатою комісійної винагороди в розмірі 1,29 % від суми кредиту з першого по 60-й місяць користування кредитом. У зв`язку з реструктуризацією кредитної заборгованості за кредитним договором 27 серпня 2014 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала споживчий кредит у розмірі 43 625,47 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних та зі сплатою комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 0,73 % від суми кредиту з першого по 60-й місяць користування кредитом.

Позивач зазначала, що банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банківської установи за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою.

Встановлення у кредитних договорах оплати комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит, є порушенням статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції на час укладення кредитних договорів).

Указані порушення вимог чинного законодавства при укладенні кредитних договорів призвели до порушення її прав як споживача кредитних послуг.

Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати пункт 2.8 кредитного договору від 27 травня 2013 pоку, пункт 2.8.1 кредитного договору від 27 серпня 2014 pоку недійсними; зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості за кредитними договорами, зарахувавши в погашення основної суми боргу сплачену нею комісійну винагороду банку за надання (інформації) виписок за рахунком за весь час дії кредитного договору від 27 травня 2013 pоку, та комісійну винагороду за управління кредитом за весь час дії кредитного договору від 27 серпня 2014 pоку; зобов`язати ПАТ «Альфа-Банк» перерахувати залишок коштів з рахунку № НОМЕР_1 , що відкритий на її ім`я у ПАТ «Альфа-Банк», який буде в наявності після зарахування в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту сплачену нею комісійну винагороду банку за надання (інформації) виписок за рахунком за весь час дії кредитного договору від 27 травня 2013 pоку, на рахунок № НОМЕР_2 , що відкритий на її ім`я у ПАТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними: пункт 2.8 кредитного договору від 27 травня 2013 pоку укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» в частині встановлення комісійної винагороди банку за надання (інформації) виписок за рахунком в розмірі 1,29 % від суми кредиту за період з 1-го місяця користування кредитом по 60 місяць користування кредитом; пункт 2.8.1 кредитного договору від 27 серпня 2014 pоку укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», яким встановлена комісійна винагорода банку за управління кредитом в розмірі 0,73 % від суми кредиту за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом.

Зобов`язано ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 27 травня 2013 pоку укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа банк, зарахувавши в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту сплачену ОСОБА_1 комісійну винагороду банку за надання (інформації) виписок за рахунком за весь час дії кредитного договору від 27 травня 2013 pоку.

Зобов`язано ПАТ «Альфа-Банк» перерахувати залишок коштів з рахунку № НОМЕР_1 , що відкритий на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ «Альфа-Банк», який буде в наявності після зарахування в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту сплачену ОСОБА_1 комісійну винагороду банку за надання (інформації) виписок за рахунком за весь час дії кредитного договору від 27 травня 2013 pоку, на рахунок № НОМЕР_2 , що відкритий на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ «Альфа-Банк».

Зобов`язано ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2014 pоку укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа Банк, зарахувавши в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту сплачену ОСОБА_1 комісійну винагороду банку за управління кредитом за весь дії кредитного договору від 27 серпня 2014 року.

Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3 550 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що

несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Встановивши у кредитних договорах сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту, а тому умови кредитних договорів про встановлення комісії за обслуговування кредитних договорів є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, які завдають шкоди становищу споживача.

Позовні вимоги про зобов`язання банк вчинити дії про перерахунок заборгованості є похідними від вимог про визнання пунктів договорів недійсними, тому суд першої інстанції зобов`язав банк здійснити перерахунок заборгованості за кредитними договорами та перерахувати залишок коштів з рахунку що відкритий на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ «Альфа-Банк», який буде в наявності після зарахування в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту сплачену ОСОБА_1 комісійну винагороду банку за надання (інформації) виписок за рахунком за весь час дії кредитного договору від 27 травня 2013 pоку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2016 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання умов кредитних договорів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що зі змісту кредитних договорів не вбачається несправедливих умов, тому позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

ОСОБА_1 перед укладанням кредитних договорів було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договорів, так і з сукупною вартістю кредиту, що включає в себе комісійні винагороди за надання виписок/управління кредитом, вона прийняла умови, про що свідчить фактичне виконання нею умов договорів. ОСОБА_1 погодилася на ці умови та сплачувала їх добровільно протягом певного часу.

У разі незгоди з умовами кредитного договору позивачка мала можливість скористатись правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення кредитних договорів), відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом позивачка не скористалась.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У спірних договорах комісійні винагороди визначені не за формулою зі змінними величинами, а чітко вказана у процентному значенні, така умова не суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення кредитних договорів), та умови були узгоджені сторонами, про що свідчить їх підпис.

Суд відхилив доводи позивачки про те, що вона жодного разу не отримувала послуги, за які передбачена кредитними договорами комісійна винагорода, оскільки це не є підставою для визнання таких положень договорів недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 333/1938/16-ц із Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

У березні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання умов кредитного договору недійсними, зобов`язання вчинити певні дії призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що зміст пункту 2.8 кредитного договору від 27 травня 2013 року, пункт 2.8.1 кредитного договору від 27 серпня 2014 року в частині встановлення комісійної винагороди у кредитних договорах суперечать вимогам Конституції України, положенням ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Рішенням Конституційного суду України, нормам міжнародних договорів.

У кредитних договорах не вказано, у чому саме полягають послуги банку по наданню виписок за рахунком, що є результатом їх виконання та як можливо отримати цей результат. Крім того, суд не дослідив того, що ОСОБА_1 жодного разу не отримувала дану послугу.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У травні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Банк зазначав, що кредитний договір від 27 травня 2013 року було припинено шляхом підписання 27 серпня 2014 року іншого кредитного договору, тому вимоги ОСОБА_1 про визнання пункту 2.8 кредитного договору від 27 травня 2013 року недійсним є безпідставними, оскільки кредитний договір припинив свою дію.

Доводи касаційної скарги про визнання пункту 2.8.1 кредитного договору від 27 серпня 2014 року недійсним є безпідставними, оскільки позивач була ознайомлена з умовами кредитного договору та погодилася з ними, про що свідчать підписи сторін.

Крім того, банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, а позов ОСОБА_1 спрямований на ухилення від взятих на себе зобов`язань за кредитними договорами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала в ПАТ «Альфа-Банк» грошові кошти у розмірі 47 357,67 грн на строк до 28 травня 2018 року зі сплатою 15,99% річних (а.с. 8-11).

У пункті 2.8 кредитного договору від 27 травня 2013 року банком встановлена комісійна винагорода за надання виписок за рахунком в розмірі 1,29% від суми кредиту за період з першого місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом (а.с. 8).

27 серпня 2014 року в зв`язку з реструктуризацією кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено інший кредитний договір, відповідно до умов ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 43 625,47 грн зі сплатою 15,99% річних (а.с. 12-14).

Відповідно до пукту 2.8.1 кредитного договору від 27 серпня 2014 року банком встановлена комісійна винагорода за управління кредитом у розмірі 0,73% від суми кредиту за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом (а.с. 12).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чипорушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на якісторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168(у редакції на час укладення кредитних договорів), визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції на час укладення кредитних договорів), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті статті першої Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції на час укладення кредитних договорів)).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 531/648/15-ц і ця правова позиція є незмінною.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниє обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь іншої сторони, певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, у зобов`язанні про надання банком позичальнику супутньої послуги мають бути чітко визначені суб`єкти такого зобов`язання та конкретизований його об`єкт. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також мати можливість отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору.

Вищевказана позиція міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), та зазначено, що дія указаного Закону поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, встановлена банком щомісячна комісія є платою за дії, які банк здійснює на власну користь, як додатковий тягар до сплати відсоткової ставки, а не як надання окремої послуги.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам Пленумом Верховного Суду України викладених у пункті 7 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності.

Згідно частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення кредитних договорів) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, умови договору щодо сплати щомісячної комісії, оскільки в даному випадку позивач не отримав та не отримує такої послуги, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення кредитних договорів) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Указані порушення вимог чинного законодавства при укладені кредитних договорів призвели до порушення прав споживача, які мають бути захищені відповідно до частини дев`ятої статті 18, статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та дійшов правильного висновку, що положенняпункту 2.8 кредитного договору від 27 травня 2013 року та пункту 2.8.1 кредитного договору від 27 серпня 2014 року суперечать вимогам Конституції України, положенням ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів».

Для захисту порушених прав споживача суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за вказаними кредитними договорами, зарахувавши в погашення основної суми боргу сплачену позивачем щомісячну комісію за надання (інформації) виписок за рахунком та за управління кредитом за весь час дії вказаних кредитних договорів.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, у якому правильно зазначено, що наявні обґрунтовані підстави для задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 рокускасувати, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк