справа № 197/195/17
провадження № 2/197/56/19
13 березня 2019 року Широківський районний суд Дніпропетровської області в складі
головуючого судді Леонідової О.В.,
за участі секретаря судового засідання Гетьманенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Широке Широківського району Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, вказуючи, що вони є власниками будинку АДРЕСА_1 у належному їм будинку зареєстрований відповідач, але з 2012 року там не проживає. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
В судове засідання позивач не з'явилася, до канцелярії суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с. 69).
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка повернулася до суду з відміткою працівника поштового відділення - «за закінченням встановленого терміну зберігання» (а.с. 67,68).
Відповідно до п. 2. ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, додатково відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.66).
Ухвалою суду від 16.03.2017 року провадження у справі відкрито. Ухвалою від 13.03.2019 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що постановлена ухвала від 13.03.2019 року.
Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
Позивач є власником будинку АДРЕСА_1 згідно довідки наданої КП «Криворізьке БТІ» на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 17.10.2007 року державним нотаріусом Другого Криворізького державного нотаріального округу в.о. Широківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2212. (а.с. 9).
Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 01.08.2012 року шлюб зареєстрований 29.01.2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петрівського РУЮ у Кіровоградської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.6).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС в Дніпропетровській області від 06.03.2017 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 (а.с. 17).

Відповідно до акту обстеження домоволодіння, що складений за участі депутата Широківської селищної ради та сусідів, відповідач з серпня 2012 року за місцем реєстрації не проживає (а.с. 11).

Статтею 60 СК України, в редакції чинній на момент набуття 17.10.2007 року будинку у власність, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Після розірвання шлюбу між сторонами розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не проживає постійно в будинку АДРЕСА_1 з серпня 2012 року, а зазначений будинок є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Верховний Суд у своїй постанові від 28.02.2018 року у справі № 647/1683/15-ц дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову колишнього чоловіка про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦКУ (член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом) не поширюються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦКУ. Ті обставини, що відповідач була відсутня у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. А сам факт не звернення жінки до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов'язує припинення права власності на спільну сумісну власність.

Аналізуючи докази в їх сукупності суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч.2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, а спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, а відповідач не втратив право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 29, 319, 321, 346, 405 ЦК України, ст. ст. 263-265, 273, 279, 280-281, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України. Апеляційна скарга, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається учасниками справи до або через Широківський районний суд Дніпропетровської області.

Повне судове рішення складено 18.03.2019 року.

Суддя О.В. Леонідова