Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 200/9474/16-ц

провадження № 61-39078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник позивачів - ОСОБА_3,

відповідачі: Дніпропетровська міська рада, публічне акціонерне товариство «Банк Восток»,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - компанія «Хагворт Менеджмент Лімітед»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, публічного акціонерного товариства «Банк Восток» (далі - ПАТ «Банк Восток») про визнання іпотечного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2011 року, 09 лютого 2011 року і 07 жовтня 2011 року були укладені договори купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 - квартири №№ 168 і 169 за цією ж адресою.

Після придбання вказаного майна їм стало відомо, що 25 вересня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Агробанк» (далі -ЗАТ «Агробанк»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Восток», і ОСОБА_5, правонаступником якого є Дніпропетровська міська рада, оскільки рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2013 року визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_5, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е., реєстровий номер 3842. Згідно з цим договором ОСОБА_5 з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором від 25 вересня 2006 року передав в іпотеку ПАТ «Банк Восток» майнові права на: незакінчене будівництвом приміщення (квартира, коридор, ліфтовий хол, тамбур-шлюз) в блоці, будівельний № 2401, загальною проектною площею 256,6 кв. м, розташоване на 24 поверсі будівлі, яка будується за адресою: АДРЕСА_1; незакінчене будівництвом приміщення (квартира, коридор, ліфтовий хол, тамбур-шлюз) в блоці, будівельний номер 2402, загальною проектною площею 245, 9 кв. м, розташоване на 24 поверсі будівлі, яка будується за адресою: АДРЕСА_1; незакінчене будівництвом приміщення (квартира, коридор, ліфтовий хол, тамбур-шлюз) в блоці, будівельний номер 2403, загальною проектною площею 329,3 кв. м, розташоване на 24 поверсі будівлі, яка будується за адресою: АДРЕСА_1.

Вказували, що відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаного договору іпотеки) майнові права не могли бути предметом іпотеки, тому ОСОБА_5 неправомірно передав в іпотеку майнові права на вищевказані незакінчені будівництвом приміщення, чим порушив їх майнові права, оскільки рішеннями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року на підставі договору іпотеки від 25 вересня 2006 року було звернуто стягнення на належні їм на праві власності квартири №№ 165, 168 і 169 по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд визнати недійсним договір іпотеки від 25 вересня 2006 року, укладений між ЗАТ «Агробанк» і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е., реєстровий номер 3842.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року у складі судді Єлісєєвої Т. Ю. позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 25 вересня 2006 року між ОСОБА_5 і ЗАТ «Агоробанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е., реєстровий номер 3842.

Стягнуто з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 275,60 грн.

Стягнуто з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 275,60 грн.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Банк Восток» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 275,60 грн.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Банк Восток» на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 275,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку».

Оспорюваний договір іпотеки майнових прав на незакінчені будівництвом квартири був укладений 25 вересня 2006 року. Отже, цей договір був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору), що є підставою для визнання його недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

Оскільки на підставі договору іпотеки від 25 вересня 2006 року судовим рішенням було звернуто стягнення на належне позивачам на праві власності майно, то вони у розумінні частини третьої статті 215 ЦК України є заінтересованими особами, які мають право на оспорення цього правочину.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу компанії «Хагворт Менеджмент Лімітед» задоволено.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачі не мають права на оспорення договору іпотеки від 25 вересня 2006 року, оскільки на момент пред'явлення позову вони не були власниками майна, переданого за цим договором в іпотеку, так як рішеннями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 вересня 2006 року звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме квартири № 165, № 168 і № 169 по АДРЕСА_1, шляхом визнання за компанією «Хагворт Менеджмент Лімітед» права власності на це майно. Крім того, позивачі не є сторонами оспорюваного ними договору іпотеки. Таким чином, договір іпотеки від 25 вересня 2006 року не порушує права ОСОБА_1 і ОСОБА_2, що є підставою для відмови у задоволенні їх позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційних скаргах ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, ПАТ «Банк Восток» про визнання іпотечного договору недійсним призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно вважав, що право власності на нерухоме майно, яке згідно з оспорюваним правочином є предметом іпотеки, у позивачів виникло на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, отже відсутні підстави вважати, що оскаржуваний договір іпотеки порушує їх права.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що право власності на квартири №№ 165, 168 і 169 по АДРЕСА_1 у них виникло на підставі договорів купівлі-продажу від 08 лютого 2011 року, 09 лютого 2011 року та 07 жовтня 2011 року. На момент подання позову, ці правочини були чинними і ніким не скасованими.

Отже, у силу статті 204 ЦК України вони є належними позивачами, оскільки були власниками майна, переданого в іпотеку на підставі оспорюваного правочину. При цьому, наявність рішень Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року, на які посилався апеляційний суд, якими звернуто стягнення на квартири №№ 165, 168 і 169 по АДРЕСА_1, безпосередньо вказує на те, що вони як позивачі у цій справі є власниками вказаного майна та те, що договір іпотеки від 25 вересня 2006 року порушує їх права, оскільки на підставі цього договору було звернуто стягнення на належне їм на праві власності майно. Таким чином, апеляційний суд не врахував, що оспорюючи договір іпотеки від 25 вересня 2006 року, вони мають конкретний майновий інтерес, а саме - відновлення свого права власності на майно, що стане можливим після визнання цього правочину недійсним.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 25 вересня 2006 року між ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Восток», і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав для придбання нерухомого майна кредит у розмірі 1 308 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 24 вересня 2024 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, 25 вересня 2006 року між ЗАТ «Агробанк» і ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е., реєстровий номер 3842. Згідно з цим договором ОСОБА_5 передав в іпотеку ПАТ «Банк Восток» майнові права на: незакінчене будівництвом приміщення (квартира, коридор, ліфтовий хол, тамбур-шлюз) в блоці, будівельний № 2401, загальною проектною площею 256,6 кв. м, розташоване на 24 поверсі будівлі, яка будується за адресою: АДРЕСА_1; незакінчене будівництвом приміщення (квартира, коридор, ліфтовий хол, тамбур-шлюз) в блоці, будівельний номер 2402, загальною проектною площею 245, 9 кв. м, розташоване на 24 поверсі будівлі, яка будується за адресою: АДРЕСА_1; незакінчене будівництвом приміщення (квартира, коридор, ліфтовий хол, тамбур-шлюз) в блоці, будівельний номер 2403, загальною проектною площею 329,3 кв. м, розташоване на 24 поверсі будівлі, яка будується за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договорів дольової участі у будівництві від 12 січня 2006 року, укладених між ОСОБА_5 і закритим акціонерним товариством «АКТА».

Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 10 липня 2008 року № 2094 за ОСОБА_5 було оформлено право приватної власності на об'єкти нерухомого майна третьої черги громадських будівель багатофункціонального призначення: квартири №№ 124, 153, 160-169 по АДРЕСА_1.

07 серпня 2008 року між ОСОБА_5 і закритим акціонерним товариством «Хоум Кредіт Банк», що є правонаступником ЗАТ «Агробанк», було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 25 вересня 2006 року, згідно з якою сторони виклали пункт 4.11 кредитного договору у новій редакції: «п. 4.11. у строк до 01 грудня 2008 року зареєструвати право власності у реєстрі прав власності на нерухоме майно та укласти додаткову угоду до договору іпотеки, предметом якої є квартири №№ 165, 166, 167, 168, 169, які розташовані у житловому будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1».

26 вересня 2011 року між ПАТ «Банк Восток» і товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») було укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшли усі права грошової вимоги за кредитним договором від 25 вересня 2006 року.

12 грудня 2011 року між ПАТ «Банк Восток» і ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшло право вимоги за договором іпотеки від 25 вересня 2006 року.

01 жовтня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» і компанією «Хагворт Менеджмент Лімітед» був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким до компанії «Хагворт Менеджмент Лімітед» перейшли усі права грошової вимоги за кредитним договором від 25 вересня 2006 року.

05 жовтня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» і компанією «Хагворт Менеджмент Лімітед» був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким до компанії «Хагворт Менеджмент Лімітед» перейшло право вимоги за договором іпотеки від 25 вересня 2006 року.

08 жовтня 2008 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 придбала квартири №№ 124, 160, 161, 162, 164, 165, 166, 167, 168, 169 по АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 08 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартири №№ 124, 160, 161, 162, 164, 165, 166, 167, 168, 169 по АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2009 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності відмовлено.

07 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В., за умовами якого ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1.

08 лютого 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В., за умовами якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1

09 лютого 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В., за умовами якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 вересня 2006 року у розмірі 45 813 010,79 грн звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 25 вересня 2006 року, а саме - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за компанією «Хагворт Менеджмент Лімітед» права власності. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь компанії «Хагворт Менеджмент Лімітед» квартиру АДРЕСА_1. Застосовано наслідки недійсності правочину, зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 отримані за договором купівлі-продажу кошти у розмірі 757 555,00 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 вересня 2006 року у розмірі 45 813 010,79 грн звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 25 вересня 2006 року, а саме - квартири №№ 168, 169 по АДРЕСА_1, шляхом визнання за компанією «Хагворт Менеджмент Лімітед» права власності. Визнано недійсним договори купівлі-продажу квартир №№ 168, 169 по АДРЕСА_1 від 07 листопада 2011 року, укладені між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь компанії «Хагворт Менеджмент Лімітед» квартиру АДРЕСА_1. Застосовано наслідки недійсності правочину, зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 отримані за договором купівлі-продажу кошти у розмірі 757 555,00 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягають залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

У справі, яка переглядається, судами вирішувався спір щодо недійсності іпотечного договору з тих підстав, що на момент укладення цього правочину майнові права на об'єкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору іпотеки) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

На час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку».

З огляду на наведене, при укладенні договору іпотеки від 25 вересня 2006 року положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не містили положень про те, що майнові права на незавершене будівництвом приміщення могли виступати предметом іпотеки.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

У пункті 1.9 оспорюваного договору іпотеки від 25 вересня 2006 року передбачено, що після завершення будівництва і прийняття в експлуатацію нерухомого майна, переданого в іпотеку, а також після оформлення та реєстрації в установленому законодавством порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що дії позивачів щодо оспорення договору іпотеки через десять років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов'язань.

Крім того, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оспорюваним правочином в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору.

Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (касаційне провадження № 61-5085сво18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи касаційних скарг на правильність висновків апеляційного суду не впливають, оскільки сам по собі факт того, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

При цьому, судом установлено, що іпотекодавцем за оспорюваним правочином виступив позичальник за кредитом і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк