ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 565/764/16-ц

провадження № 61-19456св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, управління Державної казначейської служби в м. Кузнецовськ Рівненської області, прокуратура Рівненської області, Кузнецовський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора прокуратури Рівненської області на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 5 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Ковтуновича М. І., та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), управління Державної казначейської служби в м. Кузнецовськ Рівненської області (далі - УДКСУ в м. Кузнецовськ Рівненської області), прокуратури Рівненської області, Кузнецовського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області (далі - Кузнецовського МВ УМВС України в Рівненській області) про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 2 червня 2014 року щодо нього порушено кримінальне провадження № 0000469 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами першою, другою статті 307 КК України. Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2015 року, його визнано невинуватим у інкримінованих кримінальному правопорушенні і звільнено з-під варти в залі суду.

Усього він перебував під слідством і судом 19 місяців, з яких 9 місяців 17 днів утримувався під вартою у Кузнецовському ізоляторі тимчасового тримання та Рівненському слідчому ізоляторі.

ОСОБА_1 вказує, що у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом він зазнав моральних страждань, які полягають у погіршенні репутації, поишренні щодо нього негативної інформації, приниженні гідності через прилюдне затримання. Такі обставини у сукупності спричинили погіршення відносин з оточуючими та душевні хвилювання і призвели до погіршення стану здоров`я.

Крім того, він хворіє на цукровий діабет, проте в Кузнецовському ізоляторі тимчасового тримання та Рівненському слідчому ізоляторі не створені достатні умови для утримання хворої людини і забезпечення її лікуванням.

Посилаючись на викладене, позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду, яку оцінює у 626 400 гривень, стягнувши відшкодування з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 5 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнено з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 95 000 гривень у відшкодування моральної шкоди та 644,72 гривень судового збору. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неправомірним перебуванням під слідством і судом протягом 17 місяців 20 днів, з яких 9 місяців 17 днів - під вартою, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 95 000 гривень, визначеному судом з урахуванням фактичних обставин справи і відповідно до принципів розумності та справедливості.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Рівненської області відхилено, рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 5 вересня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що у зв`язку з проведенням відносно ОСОБА_1 досудового розслідування і судового слідства, він зазнав моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2017 року заступник прокурора прокуратури Рівненської області звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 5 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій не встановлено незаконності у діях співробітників Кузнецовського МВ УМВС України в Рівненській області, тому правових підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Вважає, що стягнена судом сума відшкодування у розмірі 95 000 гривень є завищеною, її розмір у рішенні не обґрунтований.

Позиція інших учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що моральна шкода завдана йому уже одним фактом безпідставного затримання і здійснення досудового розслідування та судового слідства, так як для кожної пересічної людини така реакція на неправомірні дії щодо себе є природною.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 червня 2014 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, у рамках кримінального провадження № 0000469.

Ухвалою слідчого судді Кузнецовського міського суду Рівненської області від 27 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, дію якого у подальшому неодноразово продовжено.

Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частинами першою, другою статті 307 КК України та виправдано через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення. Скасовано запобіжний захід у виді тримання під вартою і звільнено ОСОБА_1 з-під варти у залі суду.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2015 року вказаний вирок залишено без змін.

Всього під слідством і судом ОСОБА_1 перебував 18 місяців 20 днів, з яких 9 місяців 17 днів утримувався під вартою у Кузнецовському ізоляторі тимчасового тримання та Рівненському слідчому ізоляторі.

З рішення лікарської консультативної комісії № 430 від 6 травня 2016 року суди встановили, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: цукровий діабет, ІІ тип, середнього ступеня тяжкості.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 2 цього Закону право на відшкодування шкоди виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»відшкодуванню громадянинові підлягає, зокрема, моральна шкода.

Стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»передбачає, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини презумпція моральної шкоди визнається. Вирішуючи питання щодо наявності моральної шкоди необхідно враховувати, що у разі порушення майнових або цивільних прав «середньостатистична», «нормально реагуюча» на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Тримання особи під вартою є підставою для висновку про завдання їй деякої моральної шкоди, яка не може бути виправлена шляхом лише констатації факту порушення і є підставою для стягнення грошового відшкодування (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобцев проти України»).

Суди попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановили, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 18 місяців 20 днів, з яких 9 місяців 17 днів утримувався під вартою, тобто був обмежений у пересуванні, спілкуванні з людьми та перебував у несприятливому середовищі, що, з урахуванням хвороби, негативно позначилося на його психологічному та фізичному стані.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до погіршення репутації і порушення нормальних життєвих зв`язків, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»і обґрунтовано стягнули на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 95 000 гривень, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості.

Доводи заявника про те, що у діях співробітників органу досудового розслідування, прокуратури і суду не встановлено незаконності, тому немає правових підстав для відшкодування моральної шкоди, касаційний суд відхиляє.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»право на відшкодування виникає у разі постановлення виправдувального вироку суду, при цьому встановлення незаконності у діях співробітників органів досудового розслідування, прокуратури чи суду не вимагається.

Помилковими є твердження заявника про те, що стягнена згідно з рішенням суду першої інстанції сума відшкодування у розмірі 95 000 гривень є завищеною і її розмір не обґрунтований.

У частині третій статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»встановлений мінімальний розмір відшкодування заподіяної особі у зв`язку з перебуванням під слідство і судом моральної шкоди.

Частина друга цієї статті передбачає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, при визначенні розміру відшкодування виходив із засад розумності і справедливості та враховував тривалість досудового розслідування щодо позивача, зумовлені цим зміни у його житті та їх наслідки.

На виконання вимог 212, 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, у судових рішеннях змістовно і послідовно викладено мотиви і висновки, виходячи з яких суди першої і апеляційної інстанцій у відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди стягнули на його користь 95 000 гривень, тому доводи касаційної скарги про завищення і необґрунтованість визначеного судами відшкодування є помилковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу заступника прокурора прокуратури Рівненської області залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 5 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов