Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 344/11473/13-ц

провадження № 61-33326св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач 1 за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач 2 за первісним позовом та позивач за зустрічними позовами - ОСОБА_3 ,

відповідач 2 за зустрічним позовом - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

відповідач 3 за зустрічним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінтехбуд»,

відповідач 4 за зустрічним позовом - ОСОБА_4 ,

відповідач 5 за зустрічним позовом - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , подану адвокатом Кочетовою Ольгою Василівною, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року в складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Бойчука І. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

В наступному їй стало відомо, що у четвертому кварталі 2006 року ОСОБА_2 придбав спірну квартиру за усною домовленістю у ОСОБА_4

Вказувала, що ОСОБА_4 власником вказаної квартири ніколи не був і не міг відчужити її відповідачу.

У відповідача відсутні правовстановлюючі документи на квартиру, його вселення є самовільним, на вимоги виселитись із спірної квартири в добровільному порядку ОСОБА_2 не реагує, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

02 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року, видане ОСОБА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності.

19 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінтехбуд» (далі - ТОВ «Укрінтехбуд»), ОСОБА_4 , у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила:

- визнати недійсним договір про поступку права вимоги від 27 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

- визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2014 року про надання дозволу ОСОБА_1 на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року, видане ОСОБА_1 ,

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 25 грудня 2004 року між забудовником ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_4 укладено договір про дольову участь у будівництві № 4/5, за умовами якого останній вніс 2 258 025 грн, а забудовник зобов`язався передати ПП ОСОБА_4 14 об`єктів нерухомого майна. Однією з квартир, в будівництво якої вкладав свої інвестиції ПП ОСОБА_4 , була квартира АДРЕСА_1 , яку позивач придбала у ОСОБА_4 за оплатним договором від 07 лютого 2006 року.

ОСОБА_3 вказувала, що у2009 році будинок по АДРЕСА_2 споруджено та проведено комунікації, після чого ПП ОСОБА_4 передав їй ключі від придбаного житла, проте не надав акта приймання-передачі квартири, посилаючись на те, що будинок ще не введений в експлуатацію.

У 2014 році позивачу стало відомо про отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спірну квартиру на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2012 року.

У вказаному свідоцтві зазначено, що квартира є двокімнатною, однак, в дійсності вона є трикімнатною, що свідчить про те, що реєстрація права власності квартири за ОСОБА_1 є незаконною, оскільки квартира нею не оглядалась, її технічна інвентаризація не проводилась.

Ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалась судами неодноразово

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , виходив з того, що вимоги позивача, як власника квартири про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном є обґрунтованими, оскільки відповідачі вселилися в належну позивачу квартиру без достатніх правових підстав.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовів, місцевий суд виходив з того, що сам факт укладення ОСОБА_3 договору з ОСОБА_4 про дольову участь в будівництві не дає підстав для висновку, що ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру та не спростовує правомірності набуття права власності на вказану нерухомість ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2014 року № 783 про надання дозволу ОСОБА_1 на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року, видане ОСОБА_1 про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини зустрічних позовів ОСОБА_3 відмовлено.

Частково задовольняючи зустрічні позови ОСОБА_3 , апеляційний суд виходив з того, що станом на час оформлення права власності на квартиру за ОСОБА_1 договір про поступку права вимоги від 27 квітня 2012 року, укладений між нею та ОСОБА_5 , свідчив лише про наявність грошового зобов`язання, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність у виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради підстав для надання дозволу на оформлення права власності на квартиру за ОСОБА_1 та видачу на його підставі свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що остання набула права власності на спірну квартиру всупереч встановленого законом порядку, а тому вимоги позивача про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2017 року представник ОСОБА_5 - адвокат Кочетова О. В. подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 на законних підставах набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки отримала право грошової вимоги від ТОВ «Укрінтехбуд», яке у рахунок погашення боргу передало їй спірну квартиру, в той час як право ОСОБА_3 на вказану нерухомість є похідним від права ПП ОСОБА_4 , яке останній не набув. Судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що квитанції про оплату комунальних послуг не є належними доказами, які б підтверджували правомірність ОСОБА_3 володіння спірною квартирою. Крім того, суд не враховав, що ПП ОСОБА_4 умови договору № 4/5 не виконав, внаслідок чого спірна квартира йому передана не була.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував висновків і мотивів, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 18 листопада 2015 року, в якій визначено, що право ОСОБА_3 на спірну квартиру є похідним від права ОСОБА_4 , який у передбаченому законом порядку таке право не набув. Крім того, квитанція про внесення ОСОБА_3 на рахунок ПП ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 250 000 грн, як оплату за спірну квартиру, не є належним та допустимим доказом.

Заперечення на касаційні скарги до суду касаційної інстанції не подані.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , поданою адвокатом Кочетовою О. В., витребувано справу № 344/11473/13-ц з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ,за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ТОВ «Укрінтехбуд», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на квартиру, призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 грудня 2004 року між ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_4 укладено договір № 4/5 про дольову участь у будівництві, згідно з яким ТОВ «Укрінтехбуд» прийняло його у дольову участь будівництва квартир АДРЕСА_3 .

Відповідно до умов договору ТОВ «Укрінтехбуд» зобов`язалось здійснити будівництво будинку по АДРЕСА_2 , прийняти у дольову участь будівництва квартир №№ 17-22, 25-32 ПП ОСОБА_4 та після будівництва передати їх за актом приймання-передачі у власність ПП ОСОБА_4 , а ПП ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання зі своєчасної сплати вартості будівництва у розмірі 2 258 025 грн.

07 лютого 2006 року між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4 укладено договір про дольову участь у будівництві, згідно з яким після завершення будівництва ПП ОСОБА_4 зобов`язався виділити їй у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

На виконання умов цього договору ОСОБА_3 внесла 250 000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 07 лютого 2006 року № 11.

Згідно з сертифікатом відповідності від 18 березня 2011 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта багатоквартирного житлового будинку з мансардою і вбудованими офісами та автостоянками по АДРЕСА_2 відповідно проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердила його готовність до експлуатації.

З наданого ТОВ «Укрінтехбуд» реєстру квартир підприємця ОСОБА_4 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що у відповідності до договору № 4/5 на дольову участь у будівництві від 25 грудня 2004 року, укладеного між ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_4 , за останнім згідно пункту 2.1 вищевказаного договору числяться квартири у 4-й та 5-й секціях житлового будинку по АДРЕСА_3

На квартири АДРЕСА_3 видані акти приймання-передавання на загальну площу 599,7 кв. м, як на такі, що оплачені в повному обсязі. Враховуючи те, що ПП ОСОБА_4 на рахунок ТОВ «Укрінтехбуд» (частково або повністю) необхідну суму коштів, як оплату за квартири АДРЕСА_3 не вніс, у зв`язку з чим акти приймання-передачі згідно договору № 4/5 від 25 грудня 2004 року на дольову участь у будівництві ПП ОСОБА_4 не видано, квартири не передані, право власності за останнім не оформлено.

Відповідно до угоди від 27 квітня 2012 року № 2 про уступку права вимоги ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 у повному обсязі всі права вимоги грошового зобов`язання в розмірі 280 616 грн перед ТОВ «Укрінтехбуд».

Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року № 1 передано ОСОБА_1 в оплату боргу згідно з договором уступки вимоги від 27 квітня 2012 року № 2 квартиру АДРЕСА_1 .

08 травня 2012 року між ТОВ «Укрінтехбуд» та ОСОБА_1 оформлено акт приймання-передачі квартири згідно з рішенням загальних зборів, який засвідчує, що ОСОБА_1 оглянуто приміщення квартири АДРЕСА_1 , дане приміщення знаходиться у стані, повністю придатному для використання, загальна площа квартири становить 83,6 кв. м.

05 грудня 2012 року ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2012 року № 783 доручено Івано-Франківському бюро технічної інвентаризації здійснити юридичне оформлення права власності, зокрема ОСОБА_1 , та видати свідоцтва про право власності.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить двокімнатна квартира загальною площею 83,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 із жилого приміщення ? квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 серпня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із жилого приміщення ? квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір про поступку права вимоги від 27 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2014 року № 783 про надання дозволу ОСОБА_1 на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року, видане ОСОБА_1 про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для скасування рішень судів попередніх інстанції стало те, що суди не врахували, що право ОСОБА_3 на спірну квартиру є похідним від права, яке мав би набути ОСОБА_4 за договором № 4/5, але не набув.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що станом на час оформлення права власності на квартиру за ОСОБА_1 договір про уступку права вимоги від 27 квітня 2012 року, укладений між нею та ОСОБА_5 , свідчив лише про наявність грошового зобов`язання, а не про її право на спірну квартиру.

Колегія суддів вважає вказаний висновок апеляційного суду необгрунтованим, оскільки загальними зборами учасників ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року № 1 ОСОБА_1 передано в оплату боргу згідно з договором уступки вимоги від 27 квітня 2012 року № 2 квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 набула право власності на вказану нерухомість у рахунок оплати боргу відповідно до договору уступки вимоги від 27 квітня 2012 року № 2, після чого на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2012 року № 783 отримала свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року.

З огляду на викладене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновоком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 правомірно набула право власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Встановивши відсутність у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 законних підстав для проживання у квартирі АДРЕСА_1 , що порушує право власника ОСОБА_1 на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення первісного позову.

Також суд апеляційної інстанції не врахував, що право ОСОБА_3 на спірну квартиру є похідним від права, яке мав би набути ОСОБА_4 за договором від 25 грудня 2004 року № 4/5 на дольову участь у будівництві, який укладено між ним ТОВ «Укрінтехбуд».

Матеріали справи не містять відомостей про наявність в ОСОБА_4 будь-яких правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 , а з інформації, наданої ТОВ «Укрінтехбуд» вбачається, що останнім не внесено на розрахунковий рахунок товариства необхідної суми грошових коштів, спрямованих на оплату вказаної нерухомості.

Встановлено, що після прийняття житлового будинку по АДРЕСА_2 в експлуатацію, ОСОБА_4 не були передані вісім квартир, серед яких і спірна квартира АДРЕСА_1 , що стало підставою для звернення останнього до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ «Укрінтехбуд» про визнання неправомірною відмови у видачі документів про право власності на квартири згідно договору про дольову участь у будівництві.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2013 року в задоволенні позову відмовлено, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року провадження у справі закрито, оскільки спір повинен розглядатись за правилами господарського судочинства.

Відомості проте, що ОСОБА_4 звертався з аналогічними вимогами до ТОВ «Укрінтехбуд» у порядку господарського судочинства, відсутні.

Таким чином, спірна квартира ОСОБА_4 передана не була і право власності ОСОБА_4 на неї не набув, що виключало можливість останнього нею розпоряджатись.

Висновок апеляційного суду про те, що укладений між ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_4 договір від 25 грудня 2004 року № 4/5 про дольову участь у будівництві, а також укладений між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4 договір дольову участь у будівництві від 07 лютого 2006 року є чинними, а тому ТОВ «Укрінтехбуд» не мало права розпоряджатись спірною квартирою, спростовується матеріалами справи.

З огляду на викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в установленому законом порядку не набув, а право ОСОБА_3 на вказану нерухомість є похідним від права ОСОБА_4 , у зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_3 .

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційні скаргиОСОБА_1 та ОСОБА_5 , скасовано рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини першої статті 416 ЦПК України понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_5 судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 306 грн 92 коп. та 1 300 грн покладаються на ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_5 , подану адвокатом Кочетовою Ольгою Василівною, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року скасувати, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 306 грн 92 коп. судового збору, сплаченого у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 1 300 грн судового збору, сплаченого у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов