Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.03.2019 Справа №607/8402/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., з участю секретарів судового засідання Зубко О.Я., Грабської Ю.І., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 29 листопада 2001 року та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 25 січня 2001 року ОСОБА_6, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів Тернопільської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,0411 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, укладеного 29.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., за реєстром №6306 та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданого ОСОБА_6 25.01.2001 року.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що відповідно до договору дарування від 28.03.1989 року її мати ОСОБА_9 подарувала їй житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 822 кв.м. На вказаній ділянці також був розташований житловий будинок №28а, успадкований відповідачем ОСОБА_7 від ОСОБА_10 Факт закріплення спірної земельної ділянки за належним позивачу будинковолодінням підтверджується відомостями з інвентарної книги за 1946-1948 роки, відповідно до якої за будинковолодінням по АДРЕСА_1 була закріплена ділянка площею 1066 кв.м. користувачами якої були були ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яка з 12.09.1955 року була виписана та проживала за адресою АДРЕСА_1, де ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла. Таким чином, єдиним землекористувачем вказаної ділянки починаючи з 1958 року була мати позивача, яка виступала також платником земельної ренти. Відповідачем ОСОБА_7 не було вчинено жодних дій для виділення із складу домоволодіння за АДРЕСА_1 належного їй житлового будинку за №28а, а також закріплення за ним відповідної земельної ділянки. Будь-яких документів, які б засвідчували факт передачі ОСОБА_7 у користування земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 не існує. 23.12.1997 року позивач звернулась до Тернопільської міської ради із заявою, в якій просила в порядку приватизації передати їй безоплатно у приватну власність закріплену за належний їй житловим будинком по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 822кв.м. Однак, рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 411 кв.м., іншу частину земельної ділянки аналогічної площі було передано у приватну власність ОСОБА_7 Вказане рішення було прийняте виконавчим комітетом Тернопільської міської ради з перевищенням наданих повноважень та всупереч вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яким встановлено, що зазначені питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях міської ради. Порушення законних прав позивача у зазначений спосіб призвело до того, що відповідач ОСОБА_7 отримала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0411 га за адресою АДРЕСА_1 та в подальшому 29.11.2001 року подарувала вказану ділянку відповідачу ОСОБА_6, яка в свою чергу виготовила Державний акт на право власності на землю. Позивач вважає, що договір дарування земельної ділянки від 29.11.2001 року вчинений з порушенням вимог ст. 17 ЗК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої власники земельних ділянок на протязі 6 років з часу набуття права власності не вправі були відчужувати належні їй ділянки. Відтак, зазначена угода у відповідності до положень ст.48,59 ЦК України, ст.114 ЗК України в редакції, чинній на момент її укладення, є недійсною. Обгрунтованість заявлених вимог підтверджується також наступним: технічна документація для підготовки та видачі документів на право власності та користування землею за адресою АДРЕСА_1 виготовлена ОСОБА_6 з порушенням Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею» затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року, оскільки у ній відсутні технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта; висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; в процесі виготовлення державного акту не було проведене погодження меж земельної ділянки із позивачем як суміжним землевласником, і вона також не підписувала наявний у матеріалах землевпорядної документації акт визначення та погодження на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки від 12.01.2000 року. За таких умов видача Тернопільським міським відділом земельних ресурсів висновку про наявні обмеження використання земельної ділянки, в якому зазначено про відсутність претензій суміжних землекористувачів свідчить про грубе порушення прав позивача. У акті виносу меж земельної ділянки від 03.01.2002 року здійснено посилання на положення ст.ст. 22,40 ЗК України в редакції 1992 року, які з 01.01.2002 року втратили чинність. Дана ситуація не лише створює позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а взагалі позбавляє її правомочності власника земельної ділянки площею 822 кв.м. створює перешкоди позивачу. Із врахуванням наведеного, враховуючи положення ст. 391 ЦК України, 152 ЗК України просить заявлені позовні вимоги задовольнити.

Від Тернопільської міської ради надійшли письмові заперечення на позов в яких зазначено, що рішення Тернопільського міськвиконкому № 153 від 11.02.1998 року ухвалене відповідачем в межах наданих повноважень. У відповідності до ст. 3 чинного на той час ЗК України 1990 року місцеві ради вправі були передавати свої повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Оскільки в той період часу проходила масова приватизація земельних ділянок, Тернопільською Радою народних депутатів було делеговано повноваження у цій сфері виконавчому комітету.На підставі рішення Тернопільського міськвиконкому від 11.02.1998 року № 153 та нотаріально посвідченої згоди на добровільний розподіл земельної ділянки між будинковолодіннями за адресами: АДРЕСА_1 у лютому 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були видані державні акти на право власності на земельні ділянки. 29.11.2001 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0411 га по АДРЕСА_1, а 12.12.2001 року подарувала ОСОБА_6 належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними побудовами по АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не були співвласниками будинковолодіння, при відчуженні житлового будинку та земельної ділянки згоди позивача ОСОБА_1 не було потрібно. Посилання позивача на порушення вимог ст. 17 ЗК України в редакції від 13.03.1992 року, чинній на момент укладенні договору дарування, не заслуговує на увагу, так як п.4 чинного на той час Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» було визначено, що громадяни України мають право продавати або іншими способами відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у ст. 1 цього Декрету без зміни їх цільового призначення. ОСОБА_1 оскаржувала до суду вищезгаданий нотаріальний розподіл земельної ділянки, рішення Тернопільського міськвиконкому від 11.02.1998 року № 153, визнавала недійсними державні акти на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1, визнавала за собою право власності на земельну ділянку 0,0822 га. За результатами розгляду справ у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Звернувшись із позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, позивач не навела жодної правової підстави за якої даний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку. Із врахуванням наведеного Тернопільська міська рада просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали письмові заперечення на позов, в яких просять у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю Вказали, що позивач є рідною сестрою відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_1 і ОСОБА_7 проживали в окремих будинках на суміжних земельних ділянках, які були незалежними один від одного та мали різні адреси: у позивачки - АДРЕСА_1, у ОСОБА_7 - АДРЕСА_1 В силу родинних стосунків сторони не розмежовували свої земельні ділянки, огорожі між суміжними ділянками не існувало і вони не чинили перешкод одна одній в користуванні своїми земельними ділянками. В період приватизації землі сторони з ініціативи позивачки в грудні 1997 року подали заяви про передачу їм у приватну власність земельних ділянок, які були надані їм для обслуговування індивідуальних житлових ринків. Отримавши рішення Тернопільського міськвиконкому №153 від 11.2.1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_11 написали заяви на ім'я начальника Тернопільського відділу земельних ресурсів з проханням провести розподіл їх земельних ділянок і винести на місцевості зовнішні межі. Спеціалістами земельного відділу були проведені геодезичні роботи по вимірюванню і встановленні чіткої демаркаційної межі між сусідніми земельними ділянками з якими ОСОБА_7 та ОСОБА_1 погодились, про що свідчить нотаріально посвідчена заява. В подальшому на підставі рішення Тернопільського міськвиконкому № 153 від 11.2.1998 р. та нотаріально посвідченої заяви про розподіл ділянок сторони отримали Державні акти на право приватної власності на землю, після чого ОСОБА_7 обміняла належний їй житловий будинок та земельну ділянку на належну ОСОБА_6 трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1. Під час проведення приватизації земельних ділянок всі дії сторін щодо написання заяви про приватизацію землі та її дальшого розподілу були добровільними та ініційованими безпосередньо позивачем. Ніяких непорозумінь при вирішенні організаційних питань та претензій з боку ОСОБА_1 щодо розміру переданих у власність земельних ділянок не виникало. Після обміну відповідач ОСОБА_6 відмежувала свою земельну ділянку від ділянки ОСОБА_1, знесла належний ОСОБА_7 будинок та побудувала новий, а тому як добросовісний набувач спірної земельної ділянки заперечує проти її перерозподілу на користь позивача. Також зазначили, що у відповідності до наказу № 10 Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 року земельні ділянки передаються безоплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір, земельно-кадастрової документації, даних бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо і заяв громадян. Вказали, що ОСОБА_1 помилково вважає, що на підставі договору дарування житлового будинку від 28.03.1989 pоку отримала у власність дві земельні ділянки загальною площею 822 кв.м., оскільки на той час права приватної власності не землю не існувало. У виданій БТІ довідці-характеристиці № 88 від 21.02.1989 pоку за житловим будинком по АДРЕСА_1 дійсно значиться земельна ділянка площею 822 кв. м., однак у вказаній довідці також наявна примітка про те, що на цій ділянці знаходиться житловий будинок під №28а та сарай, що належать ОСОБА_7, а в довідці-характеристиці №68, яку отримала ОСОБА_7 у Тернопільському БТІ 28.03.1974 року для оформлення спадщини, вказано, що за належним їй житловим будинком по АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 411 кв. м. для обслуговування будинку. Долученою ОСОБА_7 довідкою з державної податкової інспекції уТернополі підтверджується, що В ДПІ у м. Тернополі по 2000 рік рахувалися на обліку по АДРЕСА_1 земельна ділянка площею 411 кв. м. належна ОСОБА_1, та по АДРЕСА_1 земельна ділянка площею 411 кв.м. належна ОСОБА_7 Аналогічна інформація вказана у довідці БТІ від 16.07.2003 року. У виданому ОСОБА_7 технічному паспорті на будинковолодіння по АДРЕСА_1 а так само як і в технічному паспорті ОСОБА_1 вказана земельна ділянка площею 822 кв.м., при цьому ОСОБА_7 набула свій будинок у власність набагато швидше аніж позивач, а відтак виходячи з позиції останньої також могла б претендувати на набуття у власність земельної ділянки площею 822 кв.м. На момент приватизації належний ОСОБА_7 житловий будинок був визнаний ветхим, а не аварійним, відповідач продовжувала у ньому проживати та мала право на безоплатну приватизацію закріпленої за ним земельної ділянки. З приводу того, що під час виготовлення землевпорядної документації на приватизацію землі не було враховано розташування дворового туалету та розбірного металевого гаража, вказали, що даним туалетом ОСОБА_7 та ОСОБА_1 користувались спільно, ОСОБА_6 його розібрала, а заскладовані матеріали може у будь-який час передати ОСОБА_1 Металевий гараж був встановлений позивачем на ділянці ОСОБА_7 за її згодою тимчасово без облаштування фундаменту та отримання будь-яких дозвільних документів, а тому Тернопільський міськвиконком ухвалив рішення про демонтаж вказаної споруди і на даний час ОСОБА_1 перенесла гараж на свою ділянку. ОСОБА_6 також нотаріально посвідчила заяву, в якій гарантує безперешкодний доступ ОСОБА_1 до усіх її підземних комунікацій, які проходять через ділянку відповідача. Вказали, що з моменту відчуження ОСОБА_7 спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_6 позивач займається сутяжництвом, неодноразово зверталась до різних представницьких комісій та до суду, однак рішеннями судів усіх інстанцій у задоволенні її вимог було відмовлено. У вказаному позові ОСОБА_1 не наведено жодних правових підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 29.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та скасування виданого ОСОБА_6 Державного акту на право власності на землю. Із врахуванням наведеного просять у задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім цього, Тернопільською міською радою подано заяву про застосування строку позовної давності. У вказаній заяві зазначено, що позивачу ОСОБА_1 було відомо про існування договору дарування земельної ділянки, укладеного 29.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 починаючи з 2002 року, що підтверджується матеріалами справи. Відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Позивач у своїй відповіді на письмові заперечення відповідачів вказала, що згідно чинного законодавства України, яке діяло на момент прийняття виконавчим комітетом Тернопільської міської ради рішення №153 від 11.02.1998 року рішення, подальшими редакціями Земельних Кодексів та на момент розгляду даної справи, вирішення земельних питань належить до компетенції не виконавчих органів, а компетенції місцевих Рад, зокрема, з приводу вирішення земельних питань приймаються рішення ради, а не виконавчого комітету, а тому зазначене рішення прийняте рішення виконавчим комітетом з перевищенням наданих повноважень. На момент підготовки вказаного рішення не було письмової згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на погодження площі земельних ділянок, технічна документація не виготовлялася та не було нотаріального посвідчення. Заява ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про згоду на розподіл земельної ділянки була посвідчена лише 26.10.2000 року, хоча дана заява мала бути складена ще до прийняття рішення про приватизацію земельних ділянок. В подальшому позивач анулювала свою згоду на поділ земельної ділянки. У відповідності до норм ЗК України 1990 року земельні ділянки передавались у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів, тощо). Згідно інвентаризаційних документів від 1989 р. за домоволодінням по АДРЕСА_1 рахувалась земельна ділянка площею 822 кв. м. 11.09.1981 року рішенням виконкому міської ради народних депутатів № 703 будинок по АДРЕСА_1 був визнаний аварійним та непридатним для проживання, а рішенням від 28.10.2002 року № 555 жителям будинку по АДРЕСА_1 було надано квартиру по вул. Затонського,2. Оскільки будинок по АДРЕСА_1 був визнаний аварійним і підлягав зносу, а його власники взамін отримали квартиру, підстав для передачі ОСОБА_7 у власність земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку не було. У листі виконкому Тернопільської міської ради від 07.05.2004 року №349 зазначено, що розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_1 підлягає перегляду, оскільки при даному розподілі не взято до уваги Існування спільного заїзду з інженерними комунікаціями до житлового будинку по АДРЕСА_1; існування гаража, який не належав ОСОБА_7; існування надвірного туалету, що згідно інвентаризаційних документів від 02.02.1989 належав ОСОБА_1 У листі Управління містобудування та архітектури виконкому Тернопільської ради від 16.07.2003 року № 1491/09 зазначено, що при розподілі земельних ділянок по АДРЕСА_1 не враховано існування споруд, які не були власністю ОСОБА_7 (гаража, надвірного і та спільного заїзду з інженерними конструкціями), тому даний розподіл земельних ділянок підлягає перегляду. 19.07.2012 року №0012 на ім'я голови Тернопільської ради було направлено клопотання Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області про перегляд рішення виконкому Тернопільської міської ради про надання земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та приведення його у відповідність із вимогами чинного земельного законодавства. Посилання відповідача на п. 4 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» на момент укладення договору дарування земельної ділянки від 29.11.2001 року є неправомірним, оскільки дані положення застосовуються до земельних ділянок, передача яких у власність здійснювалася протягом 1993 року, в той час як спірна земельна ділянка передана у приватну власність сторін у 1998 році. Також, позивач зазначила, що про існування договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 їй не було відомо і дане відчуження було проведене без її згоди та всупереч вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» яким було передбачено, що громадяни вчиняють відчуження земельної ділянки переданої їм для обслуговування - без зміни їх цільового призначення, а фактично на відчуженій земельній ділянці знаходиться - парковка приватного транспорту, що має суттєве значення для заявленого позову. Отже, на думку позивача позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, а тому мають бути задоволені в повному обсязі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі.

Представник Тернопільської міської ради ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнала та просить у задоволенні позову відмовити, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Представник відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6 -ОСОБА_3 у судовому засіданні відносно позову заперечив та просить у задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до договору дарування від 28.03.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, за реєстром №1-524 позивач ОСОБА_1 отримала в дарунок від ОСОБА_9 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, що знаходився на земельній ділянці площею 822 кв.м.

На вказаній земельній ділянці також знаходився інший житловий будинок за №28а, що належав сестрі позивача-відповідачу ОСОБА_7 та був успадкований нею після смерті ОСОБА_12 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.1974 року, виданого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою, за реєстром №1-4311.

У грудні 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 звернулись у Тернопільську міську раду із заявами відповідно до яких просили передати їм безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 822 кв.м для обслуговування житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність та надано у користування земельну ділянку площею 411 кв.м за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_7 передано безоплатно у приватну власність та надано у користування земельну ділянку площею 411 кв.м за адресою АДРЕСА_1.

12.01.2000 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 звернулись у Тернопільський міський відділ земельних ресурсів із заявою у якій просили провести розподіл земельної ділянки між будинковолодіннями по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1.

У відповідності до заяви від 26.10.2000 року, посвідченої державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, за реєстром №4-2056, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 надали згоду на розподіл між ними земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 28а по 411,0 кв.м. кожній.

На замовлення сторін Тернопільським міським відділом земельних ресурсів був виготовлений проект розподілу земельної ділянки між землекористувачами ОСОБА_1 та ОСОБА_7 і в лютому 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 одержали Державні акти на право приватної власності на землю.

Згідно договору дарування від 29.11.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., за реєстром № 6306 ОСОБА_7 подарувала належну їй земельну ділянку площею 0,0411 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_6, якій 25.01.2001 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2.

12.12.2001 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 належний їй житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., за реєстром №6564.

У відповідності до реєстраційного посвідчення, видного Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, 14.12.2001 року вказаний житловий будинок був зареєстрований за ОСОБА_6, яка в подальшому його знесла, що підтверджується довідкою ТзОВ «МБТІ» № 540/07-2 від 01.04.2003 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., за реєстром № 7618 ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_14 трикімнатну квартиру по вул. С. Стадникової, 1/13 в м. Тернополі загальною площею 64,7 кв.м., яку в подальшому згідно договору дарування від 02.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., за реєстром № 6716 подарувала своїй доньці ОСОБА_16

У 2002 році на замовлення ОСОБА_6 ДП Земельно-кадастрове бюро» було виготовлено технічну документацію на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та здійснено закріплення меж земельної ділянки в натурі, що підтверджується актом виносу меж земельної ділянки від 03.01.2002 року.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., за реєстром №14581 ОСОБА_6 продала належну їй земельну ділянку площею 0,0411 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_3

Як вбачається із матеріалів справи, після відчуження відповідачем ОСОБА_7 належного їй житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 а в м. Тернополі позивач ОСОБА_1 поставила під сумнів правомірність проведеної приватизації земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 та з метою захисту своїх прав неодноразово зверталась до контролюючих органів різного рівня та з позовами до суду.

Рішенням Тернопільського міського суду від 04.09.2002 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26.11.2002 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання незаконною угоди про добровільний поділ земельної ділянки, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що на момент відчуження будинковолодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_1 не були співвласниками даного будинку та земельної ділянки, а тому згоди ОСОБА_1 на відчуження даного майна не було потрібно.

Рішенням Тернопільського міського суду від 22.05.2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09.09.2003 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_7 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_1 земельних ділянок по 411 кв.м., визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у м. Тернополі площею 531 кв.м.

Ухвалами Тернопільського міського суду від 27.11.2003 року, від 18.03.2004 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25.05.2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 21.12.2005 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського міського суду від 22.05.2003 року.

03.10.2003 року ОСОБА_1 у відповідності до заяви, посвідченої державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А., за реєстром № 4-3018 відкликала свою згоду на розподіл між нею та ОСОБА_7 земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №138 від 10.08.2004 року відхилено протест прокурора м. Тернополя на рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року.

Рішенням шістнадцятої сесії Тернопільської міської ради №4/16/136 від 29.09.2005 року за результатами розгляду подання прокуратури Тернопільської області, ОСОБА_1 відмовлено у скасуванні рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.12.1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_7 земельних ділянок.

З листа виконавчого комітету Тернопільської міської ради №349 від 07.05.2004 року, інформаційної довідки Головного управління Держкомзему у Тернопільській області, долученої до листа №50-04/2544 від 02.10.2009 року вбачається, що при розподілі земельної ділянки по АДРЕСА_1 не було взято до уваги існування спільного заїзду з інженерними комунікаціями до житлового будинку по АДРЕСА_1; існування гаражу, який не належав ОСОБА_7, але знаходився на закріпленій за нею земельній ділянці; існування надвірного туалету, що згідно інвентаризаційних документів від 02.02.1989 року належав ОСОБА_1

У своїх листах №50-23/3198 від 26.07.2010 року, №59-23/3925 від 27.08.2012 року, №50-27/4315 від 26.09.2012 року, №50-26/519 від 11.02.2013 року Головне управління Держкомзему у Тернопільській області за результатами розгляду звернень ОСОБА_1 вказало, що рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року ухвалене з порушенням вимог ст.17,30 ЗК України від 18.12.1990 року, п.1 Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», п.3 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Держкомзему України №10 від 15.02.1993 року.

Як вбачається із протоколу засідання комісії, створеної розпорядженням Тернопільського міського голови №318 від 24.06.2011 року, на засіданні комісії 02.09.2011 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 щодо неправомірності рішення виконавчого комітету №153 від 11.02.1998 року встановлено, що на підставі зазначеного рішення між сторонами виникли правовідносини, пов»язані з реалізацією їх прав, зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_7 отримали Державні акти на право власності на земельні ділянки, одна з яких в подальшому була відчужена ОСОБА_18, відтак у скасуванні даного рішення відмовлено з посиланням на рішення Конституційного Суду України №1-9/2009 від 16.04.2009 року.

19.07.2012 року Державною інспекцією сільського господарства в Тернопільській області направлено на адресу Тернопільської міської ради клопотання за вих.. №0012 про приведення рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року в частині передачі земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_1, ОСОБА_7 у відповідність до вимог чинного законодавства.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеженій у його здійсненні.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном-ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України закріплено загальні вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним(оспорюваний правочин).

Згідно роз»яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 09.11.2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

В обгрунтування заявлених вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 29.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 позивач посилається на неправомірність рішення виконавчого комітету №153 від 11.02.1998 року в частині вирішення питання про розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_1, яке на думку позивача, ухвалене з перевищенням наданих повноважень, відсутність у ОСОБА_7 первинної документації про закріплення за будинковолодінням по АДРЕСА_1 земельної ділянки визначеної площі та відсутність правових підстав для передачі відповідачу у власність земельної ділянки площею 0,0411 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, який в установленому порядку був визнаний аварійним, а його мешканці відселені.

Як встановлено судом та підтверджується дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи, житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_12 у відповідності до свідоцтва про право власності, виданого Тернопільським житловим управлінням 25.12.1951 року на підставі рішення Народного суду 1-ї дільниці м. Тернополя від 12.12.1951 року.

Після смерті ОСОБА_19 вказаний будинок успадкувала відповідач ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13.05.1974 року, за реєстром № 1-431.

У довідці-характеристиці на житловий будинок по АДРЕСА_1 №68, виданій Міським бюро технічної інвентаризації ОСОБА_7 28.03.1974 року для оформлення спадщини вказано, що даний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 411 кв.м. та має 89 відсотків зносу.

У довідці-характеристиці №88 від 21.02.1989 року виданій ОСОБА_1 для оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 зазначено, що даний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 822 кв.м, на якій також знаходиться житловий будинок під №28а та сарай, що належать ОСОБА_7

У технічному паспорті на житловий будинок по АДРЕСА_1, виготовленому Міським бюро технічної інвентаризації 14.11.1995 року вказано, що зазначений будинок знаходиться на земельній ділянці площею 822 кв.м

З інформації, викладеної в листі Державного архіву Тернопільської області за вих.. №М-376 від 04.11.2003 року вбачається, що в документах архівного фонду виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих за 1953 рік рішення про затвердження земельної ділянки в АДРЕСА_1 відсутнє.

З наявних у матеріалах справи платіжних повідомлень №442 від 16.01.1974 року, №426а від 10.09.1974 року вбачається, що земельну ренту у вказаний період часу сплачували як мати позивача ОСОБА_1-ОСОБА_9, так і відповідач ОСОБА_7, що в свою чергу свідчить про існування двох окремих земельних ділянок, користувачами яких були різні особи.

Згідно довідки ДПІ у м. Тернополі № 28493/7/15-312 від 01.09.2003 року в ДПІ м. Тернополя по 2000 рік рахувалися на обліку земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 411 кв.м. належна ОСОБА_1 та земельна ділянка площею 411 кв.м. по АДРЕСА_1 належна ОСОБА_7

У довідці Міського бюро технічної інвентаризації № 1187/07-2 від 16.07.2003 року зазначено, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 13.05.1974 року . Розмір земельної ділянки становив 411 кв.м. згідно довідки-характеристики №68 від 28.03.1974 року, виданої ОСОБА_7 для оформлення спадщини після померлої ОСОБА_12 Загальна площа земельної ділянки двох будинковолодінь, які розташовані по АДРЕСА_1 станом на 22.01.1974 року становила 822 кв.м.

Зазначеними доказами спростовуються твердження позивача про те, що за будинковолодінням по АДРЕСА_1 була закріплена земельна ділянка площею 822 кв.м, користувачем якої, починаючи з 1958 року була її мати ОСОБА_9

Також, дослідженими доказами спростовуються посилання ОСОБА_1 на те, що належний ОСОБА_7 житловий будинок по АДРЕСА_1 був визнаний аварійним.

Так, у довідці Тернопільського міжміського бюро технічної інвентаризації за вих..№7120 від 04.08.1980 року зазначено, що належний ОСОБА_7 житловий будинок по АДРЕСА_1 має 65 відсотків зносу.

З акту складеного комісією ЖЕК-5 від 26.05.1980 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 непридатний для проживання та відноситься до аварійних.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №703 від 11.09.1981 року житловий будинок по АДРЕСА_1 був включений у список ветхих(аварійних будинків ), а згідно рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів №695 від 11.09.1981 року доньці відповідача ОСОБА_7-ОСОБА_16 в порядку відселення з аварійного будинку було надано двохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду, після відселення сім»ї доньки відповідач ОСОБА_7 надалі продовжувала проживати у належному їй житловому будинку по АДРЕСА_1 і рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів №907 від 29.11.1995 року було узаконено проведену нею добудову тамбура та збільшення житлової площі належного їй будинку по АДРЕСА_1 на 5,1 кв.м.

У виданій ОСОБА_7 у жовтні 1995 року довідці Ф-3 технічний стан будинковолодіння по АДРЕСА_1 оцінений як «добрий».

Згідно довідки-характеристики №4564, виданої міським бюро технічної інвентаризації 14.12.1995 року, процент зносу житлового будинку по АДРЕСА_1 вказаний 52%. Отже на момент проведення сторонами у справі приватизації земельних ділянок по АДРЕСА_1 зазначений житловий будинок не був знесений як аварійний, належав до категорії ветхих та залишався придатним до проживання, відтак відповідач ОСОБА_7 мала право на безоплатну передачу їй у приватну власність земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, для обслуговування належного їй житлового будинку.

Загальновідомим є той факт, що приватизація земельних ділянок розпочалась в Україні у 1993 році.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.1992 року сільські, селищні, міські Ради народних депутатів були уповноважені забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка),

садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Статтею третьою ЗК України 1990 року, який діяв на той час, було передбачено право місцевих Рад народних депутатів передати належні їм Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Тернопільською міською Радою народних депутатів було делеговано надані повноваження щодо безоплатної передачі у власність громадян наданих їм у користування земельних ділянок виконавчому комітету.

У відповідності до п. 3 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету по земельних ресурсах №10 від 15.02.1993 року та чинного на момент проведення сторонами приватизації землі передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадилась відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок.

Зазначені земельні ділянки передавалися безоплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв

громадян.

Як встановлено судом, у грудні 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 звернулись до органу місцевого самоврядування із заявами про передачу їм у власність земельних ділянок, що перебували у них в користуванні, і рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської Ради народних депутатів №153 від 11.02.1998 року їм було передано у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 площею 411кв.м. кожній.

Зазначене рішення було оскаржене позивачем ОСОБА_1 в судовому порядку і його правомірність підтверджена рішенням Тернопільського міського суду від 22.05.2003 року та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09.09.2003 року в якій зазначено, що рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_7 земельних ділянок по 411 кв.м. кожній прийнято компетентним державним органом в межах наданих повноважень.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На момент розгляду даного спору рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів №153 від 11.02.1998 року не скасоване та залишається чинним.

Таким чином, суд приходить до переконання, що ОСОБА_7 в установленому порядку набула право власності на земельну ділянку площею 0,0411 га для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 яку в подальшому відчужила на користь ОСОБА_18

Будь-яких правових підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки укладеного 29.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 позивачем не наведено.

Як встановлено судом, на момент укладення зазначеного договору заяви ОСОБА_1 про відкликання своєї згоди на розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_7 не існувало. ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не були співвласниками житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 а тому згода позивача на відчуження даного майна не була потрібна.

ОСОБА_6 в установленому законом порядку зареєструвала право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, межі якої були винесені в натурі та одержала Державний акт про право приватної власності на землю, підстави для скасування якого на даний час відсутні. В подальшому вказана земельна ділянка згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., за реєстром №14581 була відчужена ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3

Той факт, що при проведенні приватизації земельних ділянок по АДРЕСА_1 не було враховано існування спільного заїзду з інженерними комунікаціями до житлового будинку по АДРЕСА_1, існування гаражу, який не належав ОСОБА_7, але знаходився на закріпленій за нею земельній ділянці; існування надвірного туалету, що згідно інвентаризаційних документів від 02.02.1989 року належав ОСОБА_1 не є належною підставою для скасування договору дарування земельної ділянки. При цьому суд враховує те, що ОСОБА_6 своєю нотаріально посвідченою заявою від 08.05.2002 рок надала згоду на проїзд пожежного, медичного, аварійного автотранспорту по належній їй земельній ділянці , що знаходиться по АДРЕСА_1 для обслуговування сусідньої ділянки по АДРЕСА_1, а рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №945 від 27.09.2000 року встановлений ОСОБА_1 металевий гараж визнано самочинним будівництвом.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_7 здійснила відчуження належної їй земельної ділянки всупереч вимог ст.17 ЗК України 1990 року, суд до уваги не бере, оскільки відповідно до п. 4 Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.1992 року, який залишався чинним до 14.09.2006 року, громадянам надавалося право продавати або іншими способами відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, без зміни їх цільового призначення.

У відповідності до ч.4 ст. 12, ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що в ході судового розгляду позивачем ОСОБА_1 не представлено належних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки, укладеного 29.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 25.01.2001 року виданого ОСОБА_6, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, відсутні підстави для застосування строку позовної давності за заявою Тернопільської міської ради.

В силу вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.202,203,215, 321, 328, 626, 627,638 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0411 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 а у м. Тернополі, укладеного 29 листопада 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., за реєстром №6306 та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 25 січня 2001 року на земельну ділянку площею 0,0411 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 а у м. Тернополі, виданого ОСОБА_6 - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 28.03.2019 року.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич