ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року м. Київ

справа № 363/1288/17

провадження № 22-ц/824/4036/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

ІвановоїІ.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

сторони :

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс «Агромарс»

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс «Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2018 року у складі судді Чіркова Г.Є., повний текст складений 17.12.2018 року,

встановив:

У квітні 2017 рокупозивач ТОВ «Комплекс «Агромарс»звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на заподіяння відповідачем ОСОБА_4, який працював водієм автофургону та на якого покладено додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, шкоди підприємству під час виконання трудових обов'язків у зв'язку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродукції, що мало місце в період з 21 березня по 08 квітня 2016 року, а тому на відшкодування заподіяної підприємству шкоди просив стягнути з відповідача суми збитків у розмірі 4 941 грн. 24 коп. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2018 рокув задоволенні позову ТОВ «Комплекс «Агромарс» відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального і процесуального права та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Комплекс «Агромарс».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги товариство зазначає, щовідповідач працював на посаді водія-експедитора у ТОВ «Комплекс Агромарс» і, відповідно до вимог статті 135-1 КЗпП України, з ним був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з подальшим переукладенням у зв'язку з переведенням.

Позивач вважає, щонедотримання відповідачем п. 1 Договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а саме недбале ставлення до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей товариства, не вживання заходів для попередження збитків, несвоєчасне повідомлення керівництва підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених матеріальних цінностей, не забезпечення ведення обліку, складання і передачі у визначеному порядку товарно-грошових та інших звітів про рух та рештки ввірених матеріальних цінностей, стало причиною виникнення збитків у загальній сумі 4 941 грн. 24 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що за весь час роботи жодного нарікання в бік відповідача на те, що продукція була доставлена невчасно, із значною затримкою або в пошкодженому вигляді, не виникало. Крім того, позивач не надав до суду жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, що призвело до нестачі м'ясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно наказу ТОВ «Комплекс Агромарс» №391-КА/к-п від 22 травня 2014 року ОСОБА_4 прийнятий на роботу водієм автофургону ISUZU NQR 71P д.н.з. НОМЕР_1, автоколони № 3 автотранспортного парку з 23 травня 2014 року, за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 11).

Згідно наказу позивача №368КА/к-п-д від 09 вересня 2014 року ОСОБА_4 водія автофургону ISUZU NQR 71P д.н.з. НОМЕР_1, автоколони № 3 автотранспортного парку переведено водієм автофургону ISUZU NQR 85AL д.н.з. НОМЕР_2, цієї ж автоколони із оплатою праці відповідно штатного розпису та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 12).

23 травня 2014 року з відповідачем укладено договір № 336-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно умов якого, працівник, що займає посаду експедитора автоколони № 3 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей (а.с. 14).

Згідно наказу позивача №478КА/к-п-д від 29 вересня 2015 року ОСОБА_4 водія автофургону ISUZU NQR 85AL д.н.з. НОМЕР_2, автоколони № 3 автотранспортного парку переведено водієм автофургону ISUZU NQR 71P д.н.з. НОМЕР_3, цієї ж автоколони із оплатою праці відповідно штатного розпису та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 15).

Наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» №363 КА/к-з від 11 квітня 2016 року ОСОБА_4 звільнено з посади водія автофургону ISUZU NQR71P д.н.з. НОМЕР_3 автотранспортного парку, на підставі заяви відповідача та скасовано суміщення посади експедитора (а.с. 16).

Відповідно до наказів «Про відшкодування збитків» від 31 березня 2016 року, 10 квітня 2016 року, зазначено, що при доставці продукції водіями - експедиторами автотранспортного парку було виявлено нестачу підзвітної їм мясопродукції, що підтверджується відповідними актами, з наказами відповідач ОСОБА_4 не ознайомлений (а.с. 20, 45).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Шкода повинна бути такою, що реально настала для підприємства. Коли працівник самовільно використовує для власних потреб техніку - автомашини, трактори, станки, інше обладнання - пряму дійсну шкоду становлять амортизація техніки, витрати пального, мастильних матеріалів, електроенергії, необхідність найму і використання техніки інших підприємств.

За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, та вина працівника.

Протиправними вважаються такі дії чи бездіяльність працівника, які становлять порушення норм поведінки, встановлені законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями власника або уповноваженого ним органу.

Протиправна поведінка може бути виражена як дія, що заборонена законом, або як бездіяльність, коли працівник був зобов'язаний вчинити певні дії в силу своїх трудових обов'язків, але не вчинив їх. Тобто, протиправна поведінка працівника може проявлятися у формі протиправної дії чи протиправної бездіяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 130 КЗпП України на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за неодержані підприємством прибутки, за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.

Безспірним підтвердженням протиправності дій чи бездіяльності працівника, який заподіяв матеріальну шкоду, є притягнення його за це до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності.

Між діями (бездіяльністю) працівника і наслідками, що настали, у вигляді прямої дійсної шкоди, повинен бути причинний зв'язок, який є другою умовою покладення на працівника матеріальної відповідальності. За відсутності причинного зв'язку між протиправними діями (протиправною бездіяльністю) і наслідками, що настали, працівник не може бути притягнутий до матеріальної відповідальності.

Вина є третьою умовою матеріальної відповідальності працівника і становить суб'єктивну умову відповідальності, маючи дві форми: умисел і необережність. Умисел може бути прямим і побічним, необережність виражається у формі самовпевненості та недбалості.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що якими протиправними діями чи бездіяльністю відповідача ОСОБА_4 позивачу завдано матеріальної шкоди у вигляду нестачі ввірених відповідачу м'ясопродуктів, а також доказів наявності між діями ОСОБА_4 та нестачею м'ясопродуктів причинного зв'язку та вини останнього у завданні матеріальної шкоди ТОВ «Комплекс Агромарс», в зв'язку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду першої інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ТОВ «Комплекс Агромарс» є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,-

постановив :

Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс «Агромарс» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: