Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 697/2127/17-ц

провадження № 61-38679св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області

від 18 травня 2018 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,(далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 28 жовтня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 9 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку із тим, що позичальник належним чином своїх зобов`язань не виконує, станом на 31 серпня 2017 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 жовтня 2011 року б/н становить 198 307,85 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 15 750,55 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 169 349,11 грн; заборгованість за пенею та комісією -

3 288,77 грн; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф за несвоєчасне погашення кредиту (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 9 419,42 грн.

Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 198 307,85 грн.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 21 березня

2018 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що банк пропустив строк звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 21 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 178 726,78 грн кредитної заборгованості. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що у зв`язку із неналежним виконанням умов договору у позичальника виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів про особисте ознайомлення відповідача та підписання останнім Умов та правил надання банківських послуг, отже, без підписаних про ознайомлення і погодження відповідачем Умов та правил, тарифів банку тощо договір не існує. Крім того, в Умовах та правилах надання банківських послуг зазначено, що у разі порушення клієнтом зобов`язань із погашення заборгованості перед банком протягом 90 днів із моменту виникнення таких порушень - змінюються умови кредиту, встановлюється термін повернення кредиту 91-й день із моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту і вимагається від клієнта повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і відсотків за його використання, виконання інших зобов`язань за кредитом у повному об`ємі. А оскільки судами встановлено, що останній платіж здійснений відповідачем 14 червня 2013 року та із вересня 2013 року банк розпочав нарахування штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору, і ця обставина підтверджується розрахунком заборгованості, отже, сторони кредитних відносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення, тому висновок апеляційного суду про стягнення заборгованості з відповідача є помилковим і підлягає скасуванню.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргуОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що 28 жовтня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 9 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Суди встановили, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 31 серпня 2017 року заборгованість становить 198 307,85 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 15 750,55 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 169 349,11 грн; заборгованість за пенею та комісією - 3 288,77 грн; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф за несвоєчасне погашення кредиту (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) -

9 419,42 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив строк звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив з того, що позичальник неналежним чином виконує умови договору у зв`язку із чим виникла заборгованість, а оскільки банк не пропустив строк позовної давності для звернення з цим позовом до суду про стягненню всієї суми кредиту, відсотків за користування кредитом та неустойки, тому підлягає стягненню заборгованість у межах строків позовної давності.

Верховний Суд не погоджується з зазначеними висновками судів з огляду на наступне.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня

2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності є помилковим, оскільки укладений між сторонами кредитний договір

від 28 жовтня 2011 року увигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, а отже, і початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.

Висновок апеляційного суду про стягнення заборгованості, яка складається крім самого кредиту, також із заборгованості за відсотками, пені та комісії, також є помилковим, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату відсотків, пені, комісій не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Крім того, анкета-заява позичальника від 28 жовтня 2011 року також не містить ні визначеного розміру процентної ставки, ні - неустойки (пені, штрафів), отже, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Отже, вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості за відсотками, пенею та комісією є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах. Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у стягненні пені та штрафу (процентна складова), проте безпідставно стягнув заборгованість за відсотками та штраф (фіксована частина), з підстав зазначених вище.

Разом з тим, вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими. Апеляційний суд не навів розрахунків стягуваної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 221,69 грн, при тому, що позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 15 750,55 грн і свої вимоги не змінював (не зменшував), тому стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту у заявленому розмірі, який підтверджено розрахунком позивача та відповідачем не спростовано.

Доводи касаційної скарги щодо строків кредитування, які визначенні як строк дії кредитної картки, не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі умови передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг, проте останні не підписані відповідачем та ним не визнаються, тому не можуть бути прийняті як умови договору, укладеного між сторонами.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміни рішення апеляційного суду в частині стягнення розміру заборгованості за тілом кредиту та скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафами (фіксована частина) та ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у позові у зв`язку із безпідставністю таких вимог.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 5 476,87 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,заборгованості за кредитним договором від 28 жовтня 2011 року, а саме: за тілом кредиту у розмірі 14 221,69 грн, підлягає зміні шляхом збільшення до 15 750,55 грн.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 21 березня

2018 року та постанова Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,заборгованості за кредитним договором від 28 жовтня 2011 року, а саме: за відсотками у розмірі 164 006,09 грн та штрафом (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн, підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 28 жовтня 2011 року, а саме: за відсотками у розмірі 164 006,09 грн та штрафом (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн, відмовити.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня

2018 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,на користьдержави судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 5 476,87 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко