П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року м. Київ

Справа №607/14135/17-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники: позивач ОСОБА_2

відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Литивновою І.В. 08 жовтня 2018 року, повний текст рішення виготовлено 08 жовтня 2018 року в приміщенні Печерського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми збитків, завданих неналежним виконанням договірних зобов'язань, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №607/14135/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/4224/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
З листопада 2017 року у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про стягнення суми відшкодування майнової шкоди, якої позивач зазнав внаслідок запізнення електропоїзда № 748 сполученням Львів-Дарниця 14 червня 2017 року.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2017 року у справі відкрито провадження (а. с. 16).

На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судовому засіданні 26 січня 2018 року суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання, ухвалив замінити неналежного відповідача на належного ПАТ «Українська залізниця», у зв'язку із чим ухвалою суду від 23 квітня 2018 року направлено для розгляду до Печерського районного суду м. Києва (а. с. 31, 40).

21 травня 2018 року матеріали справи засобами поштового зв'язку надійшли до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для прийняття до свого провадження, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями (а. с. 42, 43, 44).

Ухвалою судді від 25 травня 2018 року справу прийнято до провадження Печерського районного суду м. Києва для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті (а. с. 45-46).

19 вересня 2018 року від відповідача на позов до суду надійшов відзив, у якому позов стороною відповідача не визнано, не заперечував факт запізнення електропоїзда № 748 сполученням Львів-Дарниця 14 червня 2017 року, проте позовні вимоги вважає необґрунтованими, і пояснив, що така подія сталася внаслідок збоїв у роботі інверторів №№ 5, 6 тягового трансформатора на вагоні № 9,0, тобто з обставин, що не залежали від перевізника, розрахована сума не обґрунтована належними доказами, а, окрім того, позивач звернувся із позовом лише у власних інтересах, а не в інтересах членів своєї сім'ї (а. с. 62-73).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми збитків, завданих неналежним виконанням договірних зобов'язань задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 суму завданої майнової шкоди у розмірі 15 184, 70 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в дохід держави суму судового збору у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» подано апеляційну скаргу, в якій відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ПАТ «Українська залізниця», в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.157,158).

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення позивача ОСОБА_2 та відповідача ПАТ «Українська залізниця» про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки розгляд справи розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів спарви та встановлено судом, 08 червня 2017 року позивач та ПП «Рід-Тур» уклали договір на туристичне обслуговування, згідно з яким він разом з своєю сім'єю повинен був поселитися 15 червня 2017 року в готелі Marmaris Resort 5* у Туреччині (а. с. 3, 4).

Для переїзду на місце відпочинку, позивач придбав квитки на літак за рейсом Київ (Жуляни)-Даламан, реєстрація на який запланована за 2,5 години до вильоту, а мала закінчуватися за 40 хвилин до нього, виліт - о 02:45 год. 15 червня 2017 року (а. с. 5, 6).

З метою прибуття у м. Київ з Тернополя, де проживає позивач з сім'єю, було придбано чотири квитки на електропоїзд № 748 сполученням Львів-Дарниця, час відправлення якого зі станції Тернопіль 14 червня 2017 року о 17:07 год., а час прибуття на станцію Київ-Пасажирський - 14 червня 2017 року о 22:45 год (а. с. 7).

Таким чином, позивач з сім'єю мав достатньо часу для переїзду з залізничної станції Київ-Пасажирський з Центрального залізничного вокзалу в аеропорт Жуляни та проходження реєстрації на літак до Даламану у Туреччині.

Про те, 15 червня 2017 року зазначений електропоїзд № 748 сполученням Львів-Дарниця, яким їхав позивач з сім'єю, прибув на станцію Київ-Пасажирський із запізненням на 4 год. 30 хв, тобто о 02:15 год., що означає - лише за 30 хв до відльоту літака за рейсом Київ (Жуляни)-Даламан. Виробничим підрозділом вокзалу станції Київ-Пасажирський надано довідки позивачеві та членам його сім'ї про те, що поїзд № 748 сполученням Львів-Дарниця запізнився на 4 год. 30 хв., прибувши 15 червня 2018 року (а. с. 7).

Відповідно, з врахуванням часу переїзду із залізничної станції до аеропорту, позивач з сім'єю не встиг пройти реєстрацію, вони запізнилися на літак та не вилетіли зазначеним рейсом на відпочинок, згідно з придбаними квитками.

У зв'язку з даними подіями, позивач вимушено придбав ще чотири квитки на інший авіарейс до міста Даламану, який, як з'ясувалося, здійснювався з аеропорту України лише з міста Одеса, для переїзду куди також довелося купити квитки на рейсовий автобус Київ-Одеса (а. с. 9).

Таким чином, через запізнення потягу № 748 Львів-Дарниця, позивач поніс додаткові витрати на авіаквитки за рейсом Одеса-Даламан, яким він з сім'єю прибув на місце відпочинку 16 червня 2017 року, а також на транспорт із аеропорту Жуляни до залізничного вокзалу міста Києва та квитки на потяг сполученням Київ-Одеса.

Згідно з ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

У відповідності до ст. 910 Цивільного кодексу України, за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Згідно зі ст. 922 Цивільного кодексу України, за затримку у відправленні транспортного засобу, що перевозить пасажира, або запізнення у прибутті такого транспортного засобу до пункту призначення перевізник сплачує пасажирові штраф у розмірі, встановленому за домовленістю сторін, транспортними кодексами (статутами), якщо перевізник не доведе, що ці порушення сталися внаслідок непереборної сили, усунення несправності транспортного засобу, яка загрожувала життю або здоров'ю пасажирів, або інших обставин, що не залежали від перевізника (частина перша ст. 922 ЦК України).

Якщо поїздка пасажира з пункту пересадки не відбулася внаслідок запізнення транспортного засобу, який доставив його у цей пункт, перевізник зобов'язаний відшкодувати пасажирові завдані збитки (частина третя ст. 922 ЦК України).

Виходячи зі змісту даної норми, зазначені у частині першій ст. 922 Цивільного кодексу України обставини, є підставою для звільнення перевізника від сплати пасажирові штрафу. Разом з тим, предметом спору у даній справі є стягнення відшкодування майнових збитків завданих неналежним виконання договірних зобов'язань, а не стягнення штрафу, передбаченого частиною першою ст. 922 ЦК України.

Отже, правова норма, на яку посилається відповідач, як на підставу звільнення його від відповідальності, не застосовується до спірних правовідносин.

Крім цього, обставини несправності електропоїзда, на які посилається відповідач, не можна вважати такими, що не належать до обставин, котрі не залежали від перевізника, оскільки вони свідчать про випуск на лінії несправного транспортного засобу, тобто неналежне виконання своїх зобов'язань перевізником.

При цьому, відповідно до частиною першою ст. 922 ЦК України, на яку посилається відповідач, підставою для звільнення від сплати штрафу є не будь-яка несправність транспортного засобу, а тільки та, яка загрожувала життю або здоров'ю пасажирів, чого не було у даному випадку.

Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (частина перша вказаної статті).

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, відповідно до частини третьої ст. 623 ЦК України.

Також нормами ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі, що передбачено частиною третьою статті 22 ЦК України.

Таким чином, обставин на які посилається відповідач, не є підставою для звільнення його від відповідальності за неналежне виконання своїх договірних зобов'язань.

Відповідач зазначив, що витрати на купівлю додаткових квитків на авіарейс Одеса-Даламан у сумі 11 613, 80 грн не підтверджені відповідними доказами, зокрема, згідно з квитанціями від 15 червня 2017 року та від 16 червня 2017 року, які містяться у матеріалах справи, проплати здійснені ОСОБА_6 у відділенні Тернопільської філії АТ «ПриватБанк», однак в той час ОСОБА_6 мала знаходитись у м. Києві.

Щодо цих зауважень стороною позивача у відповіді на відзив пояснено, що проплати за вказаними квитанціями були здійснені представником туристичної агенції, у якій замовлявся тур - ПП «Рід Тур» на прохання позивача, оскільки у зв'язку із поїздками між аеропортом та залізничними вокзалами ані він, ані його дружина не мали можливості здійснити таку оплату.

Оплату грошовими коштами було зроблено від імені дружини позивача - ОСОБА_6, оскільки сплачені кошти є їхнім спільним сумісним майном подружжя та витрачені в інтересах сім'ї.

Такі пояснення є прийнятними, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, незалежно від імені кого з сім'ї позивача, здійснено оплату коштів на поїздку, слід дійти до висновку, що в обставинах, які мали місце, кошти використані в їх спільних інтересах, і належать до спільного сумісного майна подружжя. Відповідно, і з позовом про відшкодування понесених подружжям витрат може звертатись і позивач, і його дружина, так як незалежно від того на чиє ім'я буде присуджене майнове відшкодування, отримані кошти фактично будуть їх спільним сумісним майном.

Відповідно до листа туроператора ТОВ «Тревел Профешнл Груп» від 06 вересня 2018 року № 2547, вартість проживання двох ночей у готелі Marmaris Resort 5*, у період від 15 червня 2017 року по 16 червня 2017 року для позивача та його сім'ї становила 160 доларів.

У відповідності до частини восьмої ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відтак, через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором перевезення пасажира, позивач поніс додаткові витрати, з метою забезпечення прибуття разом з сім'єю до міста Даламан, які складаються з:

11 613, 80 грн. - витрати на купівлю додаткових квитків на авіарейс Одеса-Даламан;

2 130, 90 грн., що складає 80 доларів США за встановленим НБУ офіційним курсом станом на 09 листопада 2017 року, - вартість однієї ночі в готелі Marmaris Resort 5* з 15 червня 2017 року на 16 червня 2017 року, яку було пропущено через запізнення на літак Київ (Жуляни)-Даламан;

1 200, 00 грн. - витрати на купівлю квитків на рейсовий автобус Київ-Одеса;

240 грн. - витрати на купівлю квитків маршрутного таксі з аеропорту Жуляни до Центрального залізничного вокзалу міста Києва для відправлення в аеропорт міста Одеси.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з часу її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна