Провадження № 2/263/368/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Папаценко П.І., за участю секретаря Диміч Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Комбінат комунальних підприємств» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої вказав, що він працював на посаді агента спецпідрозділу по транспортуванню загиблих та померлих громадян. 03.03.2017 року він повідомив відповідача про укладення контракту на проходження військової служби, на що відповідач запропонував написати заяву про звільнення. Через юридичну необізнаність та не розяснення відповідачем позивачу гарантій збереження місця роботи та середнього заробітку, він 03.03.2017 року написав заяву про звільнення у звязку із укладенням контракту на проходження військової служби в особливий період. 09.03.2017 року він уклав контракт на проходження військової служби в особливий період строком на три роки у Державіній прикордонній службі України. 06.03.2017 року відповідачем видано наказ №24-к про звільнення його за власним бажанням за ст.38 КЗпП України та видано трудову книжку. Вважає, що наказ від 06.03.2017 року №24-к про його звільнення є незаконним і підлягає скасуванню. Просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_2 підприємства «Комбінат комунальних підприємств» від 06.03.2017 № 24-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи за ст. 38 К України; зобовязати КП «Комбінат комунальних підприємств» поновити ОСОБА_1 на роботі з 06.03.2017 року; стягнути з КП «Комбінат комунальних підприємств» на його користь суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період березень 2017 року - вересень 2018 року у розмірі 102 459,20 грн.; стягнути з КП «Комбінат комунальних підприємств» на його користь суму компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати в розмірі 4 864,42 грн.; стягнути з КП «Комбінат комунальних підприємств» на його користь суму моральної шкоди у розмірі 5 700,00 грн.

В подальшому позивач надав заяви про збільшення позовних вимог, остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ КП «Комбінат комунальних підприємств» від 06.03.2017 № 24-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи за ст. 38 КЗпП України; зобовязати КП «Комбінат комунальних підприємств» поновити ОСОБА_1 на роботі з 06.03.2017 року; стягнути з КП «Комбінат комунальних підприємств» на його користь суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період березень 2017 року - січень 2019 року у розмірі 127280,62 грн.; стягнути з КП «Комбінат комунальних підприємств» на його користь суму компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за період березень 2017 року грудень 2018 року в розмірі 10876,18 грн.; стягнути з КП «Комбінат комунальних підприємств» на його суму моральної шкоди у розмірі 6900,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду Донецької області від 08.10.2018 р. справу прийнято до провадження судді Папаценка П.І. та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Представником відповідача - ОСОБА_2 підприємства «Комбінат комунальних підприємств» - було надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволені позову у звязку з тим, що звільнення відбулося законно, на підставі ст.38 КЗпП України за заявою позивача ще до укладення контракту на військову службу.

Позивач у судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 підприємства «Комбінат комунальних підприємств» - адвокат ОСОБА_3 у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити у їх задоволенні.

Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 263, 264 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, як розподілити між сторонами судові витрати, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме Кодексом законів про працю України.

В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі Постанова № 9 від 06.11.1992 року) розяснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем та з 06.03.2017 року та був звільнений з посади агента спецпідрозділу по транспортуванню загиблих та померлих громадян за власним бажанням, згідно зі ст.38 КЗпП України. (а.с.19).

Відповідно до заяви від 03.03.2017 року, ОСОБА_1 просить директора КП «ККП» звільнити його з роботи з 06 березня 2017 року за власним бажанням у звязку з викликом на контрактну службу.(а.с.18).

Відповідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Міністерством Оборони України з позивачем 09 березня 2017 року укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв на себе зобовязання проходити військову службу в Збройних силах України за погодженням сторін строком на 3 роки. (а.с.16-17 ).

Згідно з копією витягу з наказу начальника Донецького прикордонного загону від 09.03.2017 року № 117-ос, ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом у Збройні Сили України та призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії начальника першої секції АГС-17 відділення вогневої підтримки оперативно-бойової прикордонної комендатури «Сартана», ВОС 108934Р, пятий тарифний розряд, з 09.03.2017 року. (а.с.93).

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З диспозиції даної статті вбачається, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був прийнятий на військову службу за контрактом на строк три роки з 09.03.2017 року, у той час як звільнено ОСОБА_1 було 06.03.2017 року, згідно з наказом №24-к від 06.03.2017 року.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що позивача правомірно звільнено із займаної ним посади на підставі ст.38 КЗпП України, тобто за власним бажанням. Посилання позивача на те, що відповідачем, після повідомлення про укладення контракту на військову службу, запропоновано позивачу написати заяву про звільнення суд не бере до уваги, оскільки докази, які підтверджують вказану обставину відсутні, крім того позивач визнає, що написав таку заяву 03.03.2017 року власноруч, тобто особисто виклав своє вилевиявлення.

Частиною 2 ст.38 КЗпП України передбачено, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач залишив місце роботи та не відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням.

Законодавством заборонено звільняти працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, однак, заборони на звільнення працівника за власним бажанням законодавством не передбачено.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позов Черепанова С.В. про скасування наказу про звільнення, поновлення та роботі та стягнення середньомісячного заробітку, компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди до задоволення не підлягає.

На підставі зазначеного, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви позивача, тобто вирішив спірні правові відносини по суті, тому суд вважає за недоцільне вирішувати питання щодо поновлення позивачу строку на звернення до суду з позовом.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 38, 119 КЗпП України, ст.ст. 12, 81, 265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Комбінат комунальних підприємств» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено сторонами шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, паспорт серії СМ №882085, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, пров.Новоросійський, буд.73.

Відповідач: Комунальне підприємство «Комбінат комунальних підприємств», , адреса місцезнаходження: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Грецька, буд.41.

Суддя: П.І.Папаценко