Провадження № 2/234/1061/19
15 березня 2019 року Краматорській міський суд Донецької області в складі:
судді Марченко Л.М.,
за участю секретаря Коваленко Н.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Краматорську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні (третя особа Міністерство юстиції України) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні (третя особа Міністерство юстиції України) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Проведення судового засідання 15.03.2019 року в режимі відеоконференції з дистанційною участю в ньому представника позивачки ОСОБА_7 виявилося неможливим з технічних причин.
Позивач ОСОБА_1 15.03.2019 року надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовну заяву підтримала в повному обсязі, наполягала на її задоволенні, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі.
Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, заяв та відзиву не надали.
На підставі ст.ст.280, 281 ЦПК України судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, а також керуючись законодавством про цивільне судочинство (ст.3 ЦПК України) встановив наступне -
Відповідно до паспорту громадянина України НОМЕР_2 , виданого 04.07.2002 року Центрально-Міським РВ Горлівського МУ УМВС України в Донецькій області, ОСОБА_1 є громадянкою України, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Горлівка Донецької області, з 26.10.2013 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Є загальновідомим, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
Відповідно до п.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VІІ (далі - Закон про тимчасово окуповані території) та згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», 20 лютого 2014 року визначено датою початку тимчасової окупації території України.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1923-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як наслідок, Україною у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
За змістом абз.2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної тасуверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року № 254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими, входить також місто Горлівка Донецької області.
Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VІІІ законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Президент України своїм Указом від 24.09.2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 09.04.2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно з розпорядженням КМУ України №1085-р від 07.11.2014 року м.Горлівка входить Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.
Згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що закріплено державою на законодавчому рівні.
Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів ч.3 ст.82 ЦПК України.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 16.08.2017 року по справі №761/9437/15-ц.
Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини торії України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями, що не потребує додаткового доказування.
Вищенаведені обставини стали підставою для внутрішнього переміщення ОСОБА_1 з тимчасово окупованої території України.
Як вбачається із свідоцтва про народження НОМЕР_3 , виданого 30.05.1973 року Центрально-міським районним бюро ЗАГС м.Горлівки Донецької області, позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Горлівка Донецької області.
Додатково в підтвердження насильницького викрадення сина на окупованій території Донецької області позивачкою надані фототаблиця з відеозапису з камер спостереження магазину у м.Горлівка Донецької області, результати особистого звернення до керівництва відповідних структур так званої «ДНР», матеріали СБУ із свідченнями українських громадян, які були в полоні російських терористичних групувань на окупованій території Донецької області.
Згідно рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04.04.2018 року у цивільній справі №234/480/18 за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, встановлений факт добровільного забезпечення проведення антитерористичної операції, що полягала у наданні волонтерської допомоги на території проведення антитерористичної операції в Донецькій області громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також факт насильницького викрадення останнього ІНФОРМАЦІЯ_4 та його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Горлівка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації та в період тимчасової окупації Російською Федерацією міста Горлівки Донецької області.
Зазначене судове рішення набрало законної сили 05.05.2018 року.
На підставі вищевказаного судового рішення вчинений актовий запис №54 від 21.08.2018 року про смерть ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Горлівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим 21.08.2018 року Краматорським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області.
Згідно з ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суд господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.
Оскільки, рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 04.04.2018 року у справі №234/480/18, яке набрало законної сили, встановлено вище перелічені факти насильницького викрадення 23.06.2014 року сина позивачки ОСОБА_2 та його вбивства 23.06.2014 року в м.Горлівка Донецької області внаслідок агресії Російської Федерації в період окупації м.Горлівка Донецької області, дані обставини не доказуються.
Суд погоджується з доводами позивачки ОСОБА_1 , що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя сина позивачки, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, а також право на свободу від тортур, катування і нелюдського поводження, передбачене ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.
Згідно з ч.2 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це право також гарантовано ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтерес можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 28 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність поводженню чи покаранню.
Як доведено позивачкою, її сина було викрадено, застосовано та заподіяно смерть без законних на то підстав та без рішення суду.
Збройний конфлікт між непередбаченими законом збройними формуваннями, регулярними військами Російської Федерації та українською армією підпадає під дію ст.3 загальних положень Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 1949 року, ратифікованих із застереженнями Указом ПВР У PCP від 03.07.54 року і безпосередньо Україною 03.07.1954 року, та Протоколу 2 про не міжнародні збройні конфлікти, до яких Україна є також стороною-підписантом. Протокол 2 пропонує вказівки щодо гарантій дотримання прав цивільних осіб під час не міжнародних збройних конфліктів, про які йдеться у ст.3 Конвенції.
Військовополонені кожної зі сторін конфлікту в Східній Україні захищені міжнародним правом людини та міжнародним гуманітарним правом. Заборони на катування та інші прояви жорстокості одні з основних принципів обох кодексів. Згідно зі ст.3 загальних положень Женевських конвенцій 1949 року та Протоколу 2, полонені сторін конфлікту мають бути захищені від «насилля над життям та особистістю, зокрема всі види вбивств, заподіяння каліцтва й тортури» Положення також забороняє «наругу над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження». Так само забороняє катування та жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність поводження чи покарання Міжнародний пакт про громадянські та політичні права та Європейська Конвенція з прав людини.
Відповідно до ст.2 Конвенції «Про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях», ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Відповідності до ст.13 Конвенції: ця Конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил.
Ст.4 вказаної Конвенції також вказує, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Катування також класифікується як військовий злочин відповідно до міжнародного гуманітарного права в усіх конфліктах. І міжнародне право прав людини, і міжнародне гуманітарне право вимагають розслідування випадків катування та інших проявів жорстокого поводження та - за наявності доказів - порушення судової справи проти винних. Затриманих необхідно забезпечити достатньою кількістю їжі та води, одягом, притулком та медичною допомогою.
Міжнародне гуманітарне право визнає, що в умовах озброєного конфлікту можливе тимчасове утримання під арештом цивільних осіб з метою гарантії безпеки. Тим не менш, безпідставне затримання категорично заборонене: сторони збройного конфлікту зобов`язані мати законодавчу основу для арешту цивільних та вжити необхідні запобіжні заходи. Підстави для затримання повинні бути обґрунтованими та недискримінаційними. Згідно з міжнародним гуманітарним правом, сторони, які здійснюють затримання, повинні дотримуватися певного порядку дій: наприклад, вони зобов`язані негайно забезпечити проведення судового розгляду та дозволити заарештованому ініціювати провадження, під час якого суд без зволікання встановить законність затримання. Згідно з правом прав людині в умовах збройного конфлікту кожен, кого заарештовано державою, мас право на судовий розгляд законності свого арешту.
Насильницькі зникнення розглядаються міжнародним правом як тяжкі злочини та заборонені за будь-яких умов міжнародним правом прав людини і міжнародним гуманітарним правом. Крім того, заборона передбачає обов`язковість розслідування випадків заявлених насильницьких зникнень та переслідування осіб, відповідальних за злочин, у судовому порядку. Випадки насильницьких зникнень трапляються, коли особу позбавляють волі представники уряду чи особи, які діють за його підтримки, з його дозволу чи згоди, при наступній відмові повідомити про долю чи місцеперебування цієї людини або визнати позбавлення її волі, що ставить людину поза захистом закону.
Україна приєдналася до Міжнародної конвенції про захист усіх осіб від насильницьких зникнень 14.08.2015 року. Конвенція встановлює заборону на насильницькі зникнення та, зокрема, накладає на держави зобов`язання попереджати, розслідувати та розглядати в суді усі випадки насильницьких зникнень.
Відповідно до ст.1 Конвенції ООН проти катування та інших жорстоких, нелюдських та принижуючих гідність видів поводження та покарань від 10.12.1984 року, термін «катування» означає "будь-який акт, яким будь-якій особі свідомо спричиняється сильний біль або страждання, фізичне та/або моральне, для отримання від неї або третьої особи свідоцтва чи повідомлення, покарати за дії, які здійснила ця особа або третя особа або в здійсненні яких вона підозрюється; а також залякати або примусити її або третю особу". До цього визначення не включають біль або страждання, які виникають в силу законних санкцій, невід`ємні від цих санкцій або викликаються ними випадково.
Катування належать до тяжких та свідомо жорстоких, нелюдських та принижуючих людську гідність видів поводження.
Це визначення було прийняте як норма міжнародного права. Отже, для того, щоб дію кваліфікувати як катування, вона має відповідати таким вимогам: завдавати сильних фізичних моральних страждань; здійснюватися свідомо; здійснюватися офіційною особою або з відома такої особи (тобто вона може бути асоційованим з державою). Катування є засобом, інструментом для досягнення іншої цілі. У Конвенції ООН чітко визначені такі цілі катувань: отримання від особи або третьої особи свідчень або зізнань; покарання її за дії, які вчинила або третя особа, або у вчиненні яких вона підозрюється; залякування; примус.
Крім терміну «катування» слід привести визначення таких понять, як «жорстоке поводження», «жорстоке ставлення» та «поводження, яке принижує людську гідність», «страждання». Катування поза сумнівом завжди є проявом жорсткого поводження. Категорія жорстокого поводження є ширшою, ніж категорія катування, і включає до свого складу й інші форми поводження, а не тільки умисне заподіяння сильного фізичного або психічного болю.
Згідно ч.ч.2, 4, 5 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених ч.1 ст.1 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частиною 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
У ст.17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІV наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Позивачем ОСОБА_1 в позовній заяві наголошується, що ставлення відповідача до неї та її сім`ї дійсно завдало серйозних страждань, які прирівнюються до принижуючого гідність поводження всупереч ст.3 Конвенції.
Згідно ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються розумності і справедливості.
Як встановлено рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 04.04.2018 року у справі №234/480/18 року порушено низку конституційних прав позивача, передбачених Конвенцією про прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ІV Женевську конвенцію 1949 року про захист цивільного населення від збройного конфлікту, розділом II Конституції України. В рішенні конкретизований перелік порушених прав та в чому вони полягають для конкретного громадянина України ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 . Вказані обставини не потребують додаткового доказування, а в свою черід породжують наслідки для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу діями відповідача.
Сам по собі факт насильницького викрадення, тортур, катування і вбивства сина позивача ОСОБА_1 , неповернення позивачу тіла вбитого, неможливість протягом тривалого часу (понад два роки) дізнатись про судьбу сина, повідомлення Україні неправдивої інформації про списки полонених (син позивача тривалий час рахувався у них, в той час як вже був вбитий), свідчать про те, що позивач зазнала моральних страждань.
Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м.Севастополь та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Позивач ОСОБА_1 наголошує, з чим погоджується суд, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації та в період тимчасової окупації Російською Федерацією м.Горлівки Донецької області, внаслідок викрадення та вбивства сина позивачки, оскільки зазначені дії були вчинені керованими Російською Федерацією незаконними збройними формуваннями на території окупованого м.Горлівки, позивачу була завдана моральна шкода. Державою відповідачем не дотримано як норми національного законодавства так і норми міжнародного гуманітарного права, внаслідок чого порушено невід`ємне право сина позивача на свободу та особисту недоторканість і на життя, чим завдано моральну шкоду позивачу. ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, зазначає про відчуття невпевненості і приниження, що в цілому погіршили стан її здоров`я, погіршився сон, з`явилася задуха, наявний депресивний стан психіки. Проте найбільше гнітить позивача загальна несправедливість в діях відповідача по відношенню до її загиблого сина, до неї безпосередньо та її родини і те, що вона ніколи вже не побач свого сина живим, є позбавленою єдиної надії і підтримки у старості.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п.15 п.3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
В ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
При вирішенні вимоги про компенсацію моральної шкоди суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Луізіду проти Туреччини» (1996); «Жовнер проти України» (2004); «Петриченко проти України» (2016); «Бочан проти України» (2015); «Федіна проти України» (2010); «Гонгадзе проти України» (2005).
З огляду на вказане, враховуючи те, що сина позивача було захоплено, закатовано та вбито на окупованій відповідачем території, відповідальність за дії контрольованих Російською Федерацією збройних формувань, банд формувань несе безпосередньо Російська Федерація, у зв`язку з чим суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню.
Суд вважає справедливою компенсацією завданої позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, стягнення з відповідача Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації 100 000 євро, що в еквіваленті на національну валюту станом на момент прийняття судом даного рішення становить 3 017 630 грн. (курс НБУ станом на 15.03.2019 року 100 євро дорівнює 3017,63 грн.).
Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 4887,05 грн., що складаються з витрат на правничу допомогу адвоката згідно розрахунку та інших документів, наданих у відповідності з ч.3 ст.137 ЦПК України.
Керуючись Законами України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; статтями 2, 8 Європейської Конвенції; статтями 8, 27 Конституції України; статями 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»; ст.ст.23, 1167 ЦК України; ст.ст.10,17,18,263,265,273,351,352,354 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні (третя особа Міністерство юстиції України) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Суддя Краматорського міського суду Л. М. Марченко