УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2019 року Суддя Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області Пустовойт Т.В., ознайомившись із заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Маріупольський міський центр зайнятості, про встановлення факту перебування у трудових відносинах,

У С Т А Н О В И Л А:

23 жовтня 2019 року до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа Маріупольський міський центр зайнятості, в якій заявниця просить встановити факт перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період часу з 04.07.2006 року по вересень 2006 року включно. В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 посилається на те, що 04 липня 2006 року вона уклала трудовий договір з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , відповідно до якого виконувала свої трудові обов`язки протягом 3 місяців, тобто з липня по вересень 2006 року. При припинені трудових відносин не була дотримана юридична процедура звільнення, однак фактичні трудові відносини з цим роботодавцем були припинені остаточно. Звернувшись 20.09.2019 року до Маріупольського міського центру зайнятості з метою постановки на облік у якості безробітної, проте їй відмовлено у зв`язку із віднесенням до категорії зайнятого населення через недотримання процедури звільнення при припинені трудових відносин. На підставі вказаного змушена звернутись до суду.

Вирішуючи питання про відкриття провадження за указаною заявою, суддя виходить з наступного.

Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Тобто, окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право.

Згідно з ч.3 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Сутністю провадження у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що у ньому відсутній спір про право, об`єктом судового захисту є охоронюваний законом інтерес, предметом судової діяльності є встановлення визначених юридичних фактів з метою подальшого здійснення заявниками своїх суб`єктивних прав.

Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК).

Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження.

Зазначений у частині першій ст. 315 ЦПК України перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не є вичерпним, за змістом частини другої ст.315 ЦПК України суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки, а саме, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У силу вимог ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 1, 3 постанови від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У тому разі, коли буде виявлено, що з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження у справі, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, та листа Маріупольського міського центру зайнятості у цій справі вбачається спір про право.

З матеріалів заяви вбачається, що заявник ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою від 23.11.2016 року №1412-32970 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно з якою її фактичне місце перебування: АДРЕСА_1 .

Згідно з долученою до заяви копією трудової книжки ОСОБА_1 , яка заповнена 01 серпня 2007 року, будь-які записи щодо працевлаштування (звільнення) до ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у трудовій книжці відсутні.

Згідно з частиною 4 статті 7 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа, яка звільнилася з роботи (припинила інший вид зайнятості), за відсутності документів, що підтверджують факт звільнення (припинення іншого виду зайнятості), періоди трудової діяльності та страхового стажу, реєструється як безробітна та отримує допомогу по безробіттю, соціальні та інші послуги за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття відповідно до законодавства.

Внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви). У разі припинення приймання поштових відправлень на/з території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, така заява подається до відповідного районного, міськрайонного, міського, районного у місті центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи.

Взята на облік внутрішньо переміщена особа, яка не має документів, необхідних для надання статусу безробітного, отримує статус безробітного без вимог, що застосовуються за звичайної процедури. До отримання документів та відомостей про періоди трудової діяльності, заробітну плату (дохід), страховий стаж допомога по безробіттю таким особам призначається у мінімальному розмірі, встановленому законодавством на випадок безробіття.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України від 02 березня 2000 року № 1533-III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

Відповідно до п.3 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №198, реєстрація безробітних, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні, проводиться центром зайнятості незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування.

Під час проведення реєстрації працівник центру зайнятості заповнює в Єдиній інформаційно-аналітичній системі державної служби зайнятості персональну картку, в якій зазначаються персональні дані безробітного (прізвище, ім`я та по батькові, зареєстроване місце проживання чи перебування, число, місяць та рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відповідну відмітку в паспорті), відомості про останнє місце роботи або вид діяльності згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про зайнятість населення», підстава для припинення трудових відносин відповідно до запису в трудовій книжці або іншого виду діяльності, що підтверджено документально.

Реєстрація проводиться за умови пред`явлення паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, облікової картки платника податків, трудової книжки (цивільно-правового договору чи документа, який підтверджує період зайнятості), а в разі потреби також військового квитка, диплома або іншого документа про освіту.

Особа, яка втратила трудову книжку, пред`являє дублікат трудової книжки чи довідку архівної установи про прийняття та звільнення з роботи або цивільно-правовий договір чи документ, який підтверджує період зайнятості такої особи.

Внутрішньо переміщені особи пред`являють довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та надають її копію.

У разі відсутності документів, що підтверджують факт звільнення, внутрішньо переміщені особи також пред`являють:

- заяву про припинення трудових відносин, справжність підпису на якій нотаріально

засвідчена, або документ, що підтверджує факт припинення зайнятості (цивільно-правовий договір, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців), або відповідне рішення суду - у разі припинення трудових відносин (припинення зайнятості) у судовому порядку;

- розрахунковий документ (квитанцію), що підтверджує надсилання зазначеної заяви

роботодавцю рекомендованим листом з описом вкладення.

Пунктом 7 цього Порядку встановлено, що відсутність на дату звернення до центру зайнятості документів, зазначених зокрема у пункті 3 цього Порядку, є підставою для відмови у наданні статусу безробітного.

Згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п. 2.3).

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення- у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (п. 2.4.).

Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п. 2.26).

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Днем звільнення вважається останній день роботи (п. 2.27).

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1.).

У заяві ОСОБА_1 просить встановити факт перебування у трудових відносинах з зазначенням неконкретизованої дати звільнення (вересень 2006 року), без зазначення причини звільнення.

Згідно листа Маріупольського міського центру зайнятості від 07.10.2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу безробітного в зв`язку з встановленням факту зайнятості, а саме перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 04.07.2006 року.

Виходячи з положень абзацу другого частини 4 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», у даному випадку, саме Маріупольський міський центр зайнятості наділений повноваженнями на припинення трудових відносин заявниці із ФОП ОСОБА_2

Невиконання Маріупольським міським центром зайнятості вимог наведеного Закону та невизнання факту припинення трудових відносин ФОП ОСОБА_2 саме у вересні 2006 року, який просить встановити ОСОБА_1 , і свідчить про наявність спору про право.

Зважаючи на викладені положення законодавства, матеріали заяви та її вимоги, вважаю, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право (щодо підстав припинення роботи, часу, з якого вона припинена), який має вирішуватися в порядку позовного провадження.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена в постанові від 19 липня 2018 року у справі №607/8191/17, у постанові від 27 червня 2018 року у справі №127/16547/17, а також з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена в постанові від 03 травня 2018 року у справі №235/3754/17.

Отже заявник не позбавлена можливості захистити свій правомірний інтерес у спосіб, що не суперечитиме вимогам процесуального законодавства, а отже, обраний нею порядок захисту не відповідає визначеним процедурам судової діяльності з відправлення правосуддя.

З огляду на підстави й предмет заяви про встановлення факту, враховуючи, що під час вирішення питання про відкриття провадження у справі вбачається спір про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, роз`яснивши заявниці право на звернення до суду в порядку позовного провадження.

Керуючись ст. ст. 3, 293, 294, 315, 318 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И Л А:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа- Маріупольський міський центр зайнятості, про встановлення факту перебування у трудових відносинах відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 її право на звернення до суду у порядку позовного провадження.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: Т. В. Пустовойт