Справа № 466/2456/19 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/2765/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08 липня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Невойта П.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" про стягнення втрат від інфляції та 3% річних, -

в с т а н о в и л а:

25.03.2019 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Клострейх Володимир Едуардович, який діє на підставі довіреності від 20.02.2019 року звернувся в суд з позовом до Приватного Акціонерного товариства «Страхового Товариства «Гарантія», в якому просив стягнути з Приватного Акціонерного товариства «Страхове Товариство «Гарантія» втрати від інфляції за період з березня 2016 рокупо лютий 2019 року в сумі 90 269 грн. 73 коп. та 3% річних за користування коштами в сумі 19 558 грн. 46 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року задоволено позов та стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» в користь ОСОБА_1 216 920 грн. 00 коп. страхового відшкодування у відповідності до умов Договору добровільного страхування наземного транспорту № 5-1589/08.010 від 13 серпня 2008 року. Постановою Верховного Суду від 16.01.2019 року скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 11.04.2017 року, яким було скасовано рішення від 19.09.2016 року, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року залишено в силі. Оскільки страхова виплата за договором страхування № 5-1589/08.10 страховиком оплачена лише 27.02.2019 року, а згідно договору повинна була бути здійснена 08.06.2010 року, то позивач вважає, що ніс втрати, які зумовлені великим рівнем інфляції та безпідставним користуванням його грошовими коштами, а тому звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного Акціонерного товариства «Страхового Товариства «Гарантія» на користь ОСОБА_1 втрати від інфляції в сумі 88100 грн. 53 коп. та 3% річних за користування коштами в сумі 19 558 грн. 46 коп.

Стягнуто з Приватного Акціонерного товариства «Страхового Товариства «Гарантія» на користь держави 1 076 грн. 59 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суд оскаржив представник ПрАТ «СТ «Гарантія» - Є.М. Ходико.

Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що суд не з`ясував, з якої саме дати у позивача виникло право на отримання страхового відшкодування. Відповідач вважає, що такою датою є саме 16 січня 2019 року дата прийняття Верховним Судом постанови, якою встановлено факт відмови вигодонабувача за договором страхування від отримання страхового відшкодування.

Також зазначає, що до участі у справі необхідно було залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору вигодонабувача ПАТ «КБ Надра» та встановити дату, коли вигодонабувач відмовився від виплати страхового відшкодування.

Вважає, що оскільки страхове відшкодування, присуджене до стягнення з відповідача на користь позивача постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року було виплачене страховиком позивачу 27 лютого 2019 року, тому позивач має право на отримання від відповідача інфляційних втрат лише за період з січня 2019 року по 27 лютого 2019 року.

Суд застосовуючи наслідки спливу строку позовної давності до позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, проте не застосовано такого до позовної вимоги про стягнення 3% річних та стягнуто 3 % річних у повній заявленій сумі.

При цьому судом першої інстанції було порушено правило територіальної підсудності, оскільки предметом спору є стягнення 3% річних та інфляційних втрат, тобто коштів, передбачених не умовами Договору страхування, а стягнення коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснюється не у порядку передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів», а в загальному. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, місцезнаходженням Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» є м. Київ, вул. Печерський узвіз, 3, що виключно належить до Печерського районного суду м. Києва.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким стягнути на користь позивача 1 084 грн. 60 коп. інфляційного збільшення суми боргу та 766 грн. 65 коп. 3% річних. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглядаючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позовні вимоги є доведеними та підставними в межах строку позовної давності, а відтак підлягають до часткового задоволення.

З правильністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції колегія суддів погоджується лише частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 13 серпня 2008 року між ВАТ «Страхове Товариство «Гарантія», правонаступником якого є ПрАТ «Страхове Товариство «Гарантія», та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 5-1589/08.010, предметом якого є страхування майнових інтересів ОСОБА_1 , що не суперечать закону, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем BMW Х5, д.н.з. НОМЕР_1 , 2003 року випуску, на строк з 14 серпня 2008 року по 13 серпня 2009 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року задоволено позов та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» в користь ОСОБА_1 216 920 грн. 00 коп. (двісті шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять гривень) страхового відшкодування у відповідності до умов Договору добровільного страхування наземного транспорту № 5-1589/08.010 від 13 серпня 2008 року.

Рішенням колегії суддів апеляційного суду Львівської області від 11.04.2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16.01.2019 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 11.04.2017 року скасовано, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року залишено в силі.

Даною постановою встановлено, що ПАТ «КБ «Надра», яке є третьою особою у цій справі, не звернулося до страховика з вимогою про стягнення страхового відшкодування, то з огляду на специфіку та правову природу договірних зв`язків між учасниками кредитних правовідносин (враховуючи, що надання кредиту позичальнику обумовлено банком обов`язковим укладенням Договору страхування) викладене свідчить про те, що вигодонабувач (банк) фактично відмовився від реалізації належного йому права.

Встановивши, що Договір страхування є чинним і не визнаний судом недійсним, позивач у визначені цим договором (пункт 21.1.4) строки повідомив страховика про настання страхового випадку і надав перелік документів, визначений умовами договору, а вигодонабувач не скористався наданим йому умовами Договору страхування та нормами чинного законодавства правом на звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 вправі вимагати від страховика виплати такого відшкодування. Відмова у такій виплаті порушує умови Договору страхування та права позивача.

Вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили, було звернуте до виконання і виконане 27 лютого 2019 року.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3%, позивач свої вимоги мотивував тим, що оскільки страхова виплата за договором страхування № 5-1589/08.10 страховиком оплачена лише 27.02.2019 року, тобто тільки після ухвалення рішення касаційною інстанцією по справі, а згідно договору повинна була бути здійснена 08.06.2010 року,у позивача виникло право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт, інше позадоговірне зобов`язання). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування ст. 625 ЦК України щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання у спорах, що виникають з договорів страхування. Оскільки зобов`язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Разом з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно визначено суму інфляційних втрат та трьох процентів річних з огляду на таке.

Так, позивач зазначив, що за період з 27.02.2016 року по 27.02.2019 року (в межах трирічного строку позовної давності з часу звернення до суду з даним позовом) відповідач зобов`язаний сплатити інфляційні втрати в розмірі 90 269 грн. 73 коп. та 3% річних за користування коштами в сумі 19 558 грн. 46 коп., а судом визначено вказані суми в розмірі 88 100 грн. 53 коп. (період застосування індексів інфляції з квітня 2016 року по лютий 2019 року) та 19 558 грн. 46 коп. (за період з 27.02.2016 року по 27.02.2019 року ) відповідно.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2016 року, яким стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» в користь ОСОБА_1 216 920 грн. 00 коп. (двісті шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять гривень) страхового відшкодування у відповідності до умов Договору добровільного страхування наземного транспорту №5-1589/08.010 від 13 серпня 2008 року, було виконане лише 27 лютого 2019 року.

З позовом позивач звернувся 25 березня 2019 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересую.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, зважаючи на викладене, прострочення виконання зобов`язання в межах строку позовної давності виникло з 25 березня 2016 року.

За змістом ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Згідно з Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 362-97р, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 01 по 15 число відповідного місяця, інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Оскільки грошові кошти повернуті позивачу 27 лютого 2019 року, то при розрахунку інфляційних втрат враховуються індекси інфляції за період з квітня 2016 року по 27 лютого 2019 року.

Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за відповідний період.

Отже, сукупний індекс інфляції за період з квітня 2016 року по 27 лютого 2019 року становить 140, 21 % .

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу.

Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 216 920 грн. 00 коп. за період з квітня 2016 року по 27 лютого 2019 року складають 87201 грн. 84 коп. (216 920 грн. 00 коп. х 140, 2 % - 216 920 грн. 00 коп.).

Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).

Кількість прострочених днів у період з 25 березня 2016 року по 27 лютого 2019 року становить 1068 дні.

Таким чином, три проценти річних за вказаний період складають 19 041 грн. 42 коп. (216 920 грн. 00 коп. х 3 % х 1 068 дні / 365 днів).

За таких обставин суд першої інстанції неправильно визначив суму трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Доводи апелянта в частині обрахунку періоду з 16.01.2019 року по 27.02.2019 року для стягнення інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними, оскільки з моменту, коли відповідач згідно з Договором повинен був виплатити належне позивачу страхове відшкодування до моменту реального отримання коштів, відбулось неналежне виконання відповідачем умов Договору, що полягає у простроченні виплати такого відшкодування.

Щодо порушення судом першої інстанції правила територіальної підсудності, оскільки предметом спору є стягнення 3% річних та інфляційних втрат, тобто коштів, передбачених не умовами Договору страхування, а частиною 2 статті 625 ЦК України і спір підлягав розгляду судом за місцем знаходження відповідача, то колегія суддів вважає, що такі доводи сторони не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ч. 2 ст. 378 ЦПК справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача був належно повідомлений про час та місце розгляду справи. За його клопотання судові засідання проводились в режимі відеоконференції з його участю, однак правом заявити про непідсудність спору не скористався. Це вказує на відсутність у апеляційного суду підстав для скасування рішення та направлення справи за територіальною підсудністю.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону в частині застосування до даних правовідносин вимог ст. 625 ЦПК України та наслідків спливу строку позовної давності до вимоги про стягнення інфляційних втрат і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом правильно, вірно застосовано норми матеріального права. Проте, оскільки розрахунок інфляційних втрат та 3% річних розрахований неправильно, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції слід змінити та стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з квітня 2016 року по 27 лютого 2019 року в сумі 87 201 грн. 84 коп. та 3 % річних за користування коштами за період з 25 березня 2016 року по 27 лютого 2019 року в сумі 19 041 грн. 42 коп.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням приписів ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" в дохід держави 1 062 грн. 43 коп. судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам справи, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - зміні в частині розміру стягуваних сум та судових витрат.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 30 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу -Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року змінити, виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини рішення в наступній редакції

«Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" (Код ЄДРПУО 14229456, 01601 м.Київ вул. Печерський Узвіз», 3) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) інфляційні втрати за період з квітня 2016 року по 27 лютого 2019 року в сумі 87 201 грн. 84 коп. (вісімдесят сім тисяч двісті одна грн. 84 коп.) та 3 % річних за користування коштами за період з 25 березня 2016 року по 27 лютого 2019 року в сумі 19 041 грн. 42 коп. (дев`ятнадцять тисяч сорок одна грн. 42 коп.)

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" (Код ЄДРПУО 14229456, 01601 м.Київ вул. Печерський Узвіз», 3) в дохід держави 1 062 грн. 43 коп. (одна тисяча шістдесят дві грн. 43 коп.) судового збору.»

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.