ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4093/19 Справа № 213/3445/18 Суддя у 1-й інстанції - Соловйова Л. Я. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1, та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року, яке постановлено суддею Соловйовою Л.Я. у місті Кривому Розі та повний текст рішення складено 18 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, посилаючись на те, що вона працювала в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого отримала професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 11.01.1994 року позивачу первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності.

Висновком МСЕК від 05.01.1995 року позивачу повторно встановлено 70 % втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та другу групу інвалідності.

При наступних переоглядах висновками МСЕК від 12.02.1997 року, 03 грудня 1998 року та 05.12.2001 року позивачу було повторно встановлено 70% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності, безстроково.

Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я, та їй завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває фізичний біль та страждання, яких вона зазнає впродовж багатьох років, в зв'язку з професійним захворюванням змінилися її образ та якість життя, оскільки вимушена постійно лікуватися амбулаторно та стаціонарно, розмір моральної шкоди позивач оцінює в 160 000 грн., які просила стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача 65 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, а саме 160 000 грн., посилаючись на неповне та неточне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає фактичним моральним стражданням, які позивач перенесла та переносить у зв'язку із професійним захворюванням, не враховано, що позивач, працюючи у відповідача сумлінно та добросовісно виконувала свої обов'язки, а відповідач, в порушення вимог ЗУ «Про охорону праці» за час роботи позивача не вжив жодних заходів по забезпеченню засобами індивідуального захисту від впливу хімічних речовин та розчин красок, внаслідок чого позивач вимушена постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення розміру стягнутої моральної шкоди, посилаючись на те, що обов'язок ПрАТ «ІнГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами; зокрема, в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов'язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров'я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці.

Окрім того апелянт вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не вмотивований та на його думку, є завищеним.

Відзиви на апеляційні скарги не подавались.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ПрАТ «ІнГЗК» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 13.07.1978 року позивач працювала в житлово-комунальному відділі Інгулецького гірничозбагачувального комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК» малярем штукатуром ІІІ розряду. З 08.06.1981 року переведена в житлово-комунальний відділ контролером водопровідного господарства, з 29.06.1981 року переведена в житлово-комунальному відділі малярем ІІІ розряду, з 06.08.1982 року переведена на збагачувальну фабрику № 2 учнем машиніста конвеєру, з 25.10.1982 року переведена на збагачувальну фабрику № 2 машиністом конвеєру 2 розряду, з 02.03.1983 року переведена на збагачувальну фабрику № 2 машиністом конвеєру 2 розряду дільниці подачі сухої руди в мельниці. 17.12.1984 року переведена на збагачувальну фабрику № 2 фільтрувальником ІІІ розряду та 15.06.1986 року звільнена за власним бажанням. 04.07.1986 року прийнята на Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат, правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК» в цех технологічної диспетчеризації учнем телефоніста, з 12.08.1986 року переведена в цеху технологічної диспетчеризації телефоністом. 17.09.1987 року звільнена за власним бажанням (а.с. 7-11).

З 30.11.1989 року ОСОБА_1 працювала на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК» в цеху технологічного автотранспорту прибиральником виробничих приміщень.

23.08.1994 року звільнена у зв'язку з виходом на пенсію по інвалідності (а.с. 10-11).

Відповідно до повідомлення про професійне захворювання від 23.11.1993 року Українського НДІ промислової медицини позивачу встановлено остаточний діагноз - бронхіальна астма середньої тяжкості гормонозалежний перебіг. Захворювання професійне. Шкідливий стаж роботи складає 8 років, найменування підприємства: ІнГЗК, ЖКО, маляр. Виробничим фактором, шкідливою речовиною, що викликали захворювання вказано - хімічні речовини, розчин фарб (а.с.12).

Висновком МСЕК від 11.01.1994 року позивачу первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності (а.с. 13).

Висновком МСЕК від 05.01.1995 року позивачу повторно встановлено 70 % втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та другу групу інвалідності (а.с. 13 - зворот).

При наступних переоглядах висновками МСЕК від 12.02.1997 року, 03 грудня 1998 року позивачу було повторно встановлено 70% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності, безстроково (а.с. 14 - зворот).

Висновком МСЕК від 05 грудня 2001 року позивачу повторно встановлено 70% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності, безстроково (а.с. 15).

Суд, задовольняючи частково позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов'язків, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умов праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила).

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілої, порушення її нормальних життєвих зв'язків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на час первинного огляду МСЕК позивачу - 11 січня 1994 року можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила), в розмірі, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійного захворювання, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами; зокрема, в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні моральної шкоди позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 пропрацювала на підприємстві відповідача в період з 1978 року по 1987 рік та з 1989 року по 1994 рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 11.01.1994 року позивачу первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ІнГЗК»- повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «ІнГЗК» про те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров'я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони суперечать ст. 13 Закону України «Про охорону праці», згідно якого роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» необґрунтований та занижений. Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати нею професійної працездатності, стан здоров'я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У зв'язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості і є значно завищеним з вищенаведених підстав.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість і моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача ПрАТ «ІнГЗК», відсоток втрати професійної працездатності, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» і збільшити його з 65 000 гривень до 100 000 гривень.

Крім того, у зв'язку із збільшенням розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди підлягає збільшенню стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору, з огляду на наступне.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п. 3 ч. 3 ст. 175, п. 1.ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв'язку з вищенаведеним,відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI, в редакції, на момент подачі апеляційної скарги, за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що становить 1500 грн. (1000 грн. * 150% = 1500 грн.), проте судовий збір сплачено в сумі 1075,20 гривень (а.с. 89).

Отже, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги 424,80 грн., з урахуванням сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 1075,20 грн.( а.с. 89).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ІнГЗК» - залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків збільшивши його з 65 000 грн. до 100 000 (сто тисяч) грн.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 704 гривень 80 копійок до 1000 (одна тисяча) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір за розгляд справи в апеляційному провадженні у розмірі 424 (чотириста двадцять чотири) гривень 80 ( вісімдесят) копійок

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: