Справа № 462/5439/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Галайко Н. М.,

за участі секретаря Фрейдун А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові у загальному позовному проваджені цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу № 63 про визнання права власності на квартиру,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат площею 28,4 кв. м та кухні, загальною площею 41,4 кв. м з вигодами. Свої вимоги мотивує тим, що протоколом зборів правління Житлово-будівельного кооперативу № 63 (надалі - ЖБК-63) від 15 червня 2007 року квартира АДРЕСА_1 була взята на баланс відповідача. 15 червня 2007 року між ним та відповідачем ЖБК-63 був укладений договір найму житла. Відповідно до умов вказаного договору вказана квартира була передана відповідачем у користування позивачу строком на один рік три місяці. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровано, що підтверджується листом ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11 листопада 2005 року № 3/6053 та Інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 травня 2019 року. Він є інвалідом 3-ої групи, учасником бойових дій, перебуває у контрольних списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Беручи до уваги, що він та члени його сім`ї більше десяти років добросовісно володіють вказаною квартирою, вважає, що він має право на набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

19 вересня 2019 року відповідач ЖБК-63 подало до суду відзив на позовну заяву /а.с.112/, в якому зазначено, що попередній мешканець квартири АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , який був убитий у вказаній квартирі у 1996 році, за життя не здійснив державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 та не зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі. ОСОБА_2 був одинокою людиною, з дня його смерті тривалий час в квартирі ніхто не проживав, вимог будь-яких осіб щодо правонаступництва та вселення не надходило, і тому після його смерті квартира використовувалась кооперативом як службове приміщення та в подальшому передавалась у користування іншим особам. Протоколом зборів правління ЖБК-63 від 15 червня 2007 року квартира АДРЕСА_1 була взята на баланс їх кооперативу. 15 червня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ЖБК-63 був укладений договір найму житла. Відповідно до умов вказаного договору квартира АДРЕСА_1 була передана відповідачем у користування позивачу строком на один рік три місяці. Проте ОСОБА_1 і надалі продовжив проживати у спірній квартирі. Заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг він немає. В зв`язку з наведеним, покладаються на рішення суду, справу просять розглядати без участі їх прежставника.

23 серпня 2019 року ухвалою суду у справі відкрито провадження; постановлено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання.

26 вересня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

21 жовтня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача Домінас ОСОБА_3 , в якій зазначено, що остання позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати без її участі.

Беручи до уваги, що учасники справи подали заяви про розгляд справи без їх участі, у своїх письмових заявах повністю обґрунтували свої позиції, суд вважає, що справу слід розглядати без участі учасників справи, які, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, до суду не з`явилися.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_3 належить на праві власності Житлово-будівельному кооперативу № 63.

З матеріалів справи вбачається, що до 09 липня 1996 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 .

09 липня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір міни, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3670 /а.с.7/. Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що ОСОБА_4 міняє належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат площею 28,4 кв.м. на квартиру АДРЕСА_4 , яка складається із трьох житлових кімнат площею 38,3 кв.м., належну на праві власності ОСОБА_2

З довідки ЛКП «Виробничо-реєстраційний комбінат обрядових послуг» від 16 жовтня 2018 року № 427 убачається, що згідно з книгою реєстрації поховань, реєстраційний № 5010 від 19 листопада 1996 року ОСОБА_2 похований на Голосківському кладовище. Безпосереднім замовником організації поховання було бюро судово-медичної експертизи /а.с.21/.

З листа Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 16 липня 2018 року № Д-57/Аз/38/02-18 убачається, що слідчими прокуратури Залізничного району м. Львова проводилося досудове розслідування у кримінальній справі № 180-0058 за фактом умисного вбивства ОСОБА_2 , а 31 липня 2006 року зазначена кримінальна справа закрита на підставі п. 8 ст. 6 КПК України від 1960 року /а.с.20/.

Як убачається з відзиву ЖБК № 63 на позов ОСОБА_2 за життя не здійснив державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 та не зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі. ОСОБА_2 був одинокою людиною, з дня його смерті тривалий час в квартирі ніхто не проживав, вимог будь-яких осіб щодо правонаступництва та вселення не надходило, і тому після його смерті квартира використовувалась кооперативом як службове приміщення та в подальшому передавалась у користування іншим особам.

Протоколом зборів правління ЖБК-63 від 15 червня 2007 року квартира АДРЕСА_1 була взята на баланс кооперативу /а.с.11/.

15 червня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ЖБК-63 був укладений договір найму житла /а.с.8/. Відповідно до умов вказаного договору квартира АДРЕСА_1 була передана відповідачем у користування позивачу строком на один рік три місяці; позивач зобов`язувався щомісячно та в повному обсязі здійснювати оплату комунальних послуг.

Таким чином, судом достовірно з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 законно, у добросовісний спосіб отримав у користування та володіння спірну квартиру, а також, те, що між позивачем та відповідачем з 15 вересня 2008 року припинилися договірні відносини, які випливали із вищевказаного договору найму житла.

Проте, після 15 вересня 2008 року позивач ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 , яка є інвалідом І- ОСОБА_6 групи, та сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.14,18,19/, продовжував проживати у квартирі АДРЕСА_1 та здійснював оплату за надані житлово-комунальні послуги. Зазначена обставина визнається відповідачем та підтверджується квитанціями про оплату за послуги /а.с.29-92/.

З листа ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11 листопада 2005 року № 3/6053 та з Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 травня 2019 року вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровано /а.с.25,93/.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 більше десяти років безперервно, відкрито володіє та користується спірною квартирою, яка перебуває на балансі ЖБК-63.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин 1 та 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17.

Беручи до уваги, що позивач ОСОБА_1 у добросовісний спосіб отримав у своє володіння та користування спірну квартиру, враховуючи, що він відкрито, безперервно володів нею більше десяти років після того, як закінчився строк дії договору найму вказаної квартири, яка не є об`єктом, вилученим з цивільного обігу та на не перебуває під арештами або іншими обтяженнями, суд приходить до висновку про наявність всіх умов у їх сукупності, які надають право позивачу на набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Беручи до уваги, що представник позивача подала заяву про покладення судових витрат на позивача, суд, виходячи з такої поведінки учасника справи, вважає за можливим судовий збір покласти на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 12,13,141,259,265 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат площею 28,4 кв. м та кухні, загальною площею 41,4 кв. м з вигодами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ).

Відповідач: Житлово-будівельний кооператив № 63 (, місцезнаходження: м. Львів, вул. Любінська,102).

Повний текст рішення складаний 30 жовтня 2019 року.

Суддя/підпис/ Н.М. Галайко

З оригіналом згідно.

Суддя: