Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6326/18
Р І Ш Е Н Н Я

18 березня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Бузун Л.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2002 року по 18 червня 2018 року. Під час шлюбу ними було придбано за спільні кошти автомобіль марки КІА Cerato, 2011 року випуску, номер кузова (шасі, рами) KNAFU411AC5953109, державний номерний знак НОМЕР_1. До травня 2017 року автомобіль знаходився у спільному користуванні подружжя, проте в перших числах травня 2017 року з невідомих обставин відповідач повернувся до дому без автомобіля, відповівши, що залишив його у спільного знайомого ОСОБА_6 З липня 2017 року, відповідач без дозволу позивачки продав автомобіль підставній особі, тобто ОСОБА_6 На адвокатський запит Регіональним сервісним центром МВС в Черкаській області було надано інформацію про те, що згідно облікових даних бази АІПС «ДАІ-2000» та «НАІС» МВС станом на 4 травня 2018 року транспортний засіб КІА Cerato, 2011 року випуску, номер кузова (шасі, рами) KNAFU411AC5953109, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 5 червня 2012 року на підставі довідки рахунку перереєстрований на іншого власника із заміною номерного знаку. Таким чином, із зазначеного листа вбачається, що автомобіль було придбано під час зареєстрованого шлюбу, а 3 травня 2017 року автомобіль було перереєстровано на іншого власника ОСОБА_6 В той же час, із службової записки від 27 грудня 2017 року №953-01-1-9/1-96-9836 написаної власноруч відповідачем за місцем своєї роботи в ПАТ «АЗОТ» вбачається, що після переоформлення автомобіля відповідач продовжує ним користуватися, при чому зазначаючи, що цей автомобіль є його особистим. Також вказуючи новий номерний знак автомобіля як СА 1426 СІ. Позивач вважає, оскільки автомобіль був придбаний під час шлюбу сторін, то він є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак сторони мають рівні права на даний автомобіль. Оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю, то позивач просила стягнути з відповідача вартість 2/3 частин цього автомобілю, при цьому відступивши від рівності часток подружжя, оскільки на її утриманні залишилась спільна донька сторін, яка потребує лікування та врахувавши те, що відповідач намагався приховати від позивача продаж спільного автомобіля, яка складає 144293 грн. 34 коп., із врахуванням того, що згідно консультації субєкта оціночної діяльності ПП «Ажіо» №17-15 від 4 липня 2018 року ринкова вартість такого автомобіля становить 216 440грн. Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати понесені нею у звязку із розглядом даної справи, а саме: судовий збір в сумі 1446 грн. 94 коп., витрати на оплату послуг оцінювача в сумі 400 грн. та витрати на правову допомогу.

Ухвалою суду від 10 серпня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначене судове засідання.

Усною ухвалою суду від 6 листопада 2018 року, занесеною в журнал судового засідання до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6

Усною ухвалою суду від 21 грудня 2018 року, занесеною в журнал судового засідання у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд даної справи в загальному порядку відмовлено.

12 вересня 2018 року від відповідача ОСОБА_4 та його представника на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи свій відзив наступними обставинами. Так, відповідач зазначає, що під час перебування у шлюбі сторонами із залученням кредитних коштів було придбано спірний автомобіль. У звязку із цим, було взято кредит у банку на суму 117 000грн. Проте, відповідач зазначає, що погашення кредиту здійснювалося за рахунок отриманої ним заробітної плати, в той час як доходи (заробітна плата) позивача накопичувалась на депозитному рахунку у ПАТ «Приватбанк». Також відповідач зазначає, що його коштів (заробітної плати) також не вистачало для дострокового погашення кредиту, тому він брав кошти в борг у знайомого ОСОБА_6 і на момент погашення заборгованості за придбаний автомобіль заборгованість перед ОСОБА_6 становила 8000 доларів США. ОСОБА_4 було частково здійснено повернення коштів ОСОБА_6Р,, а саме в розмірі 1000 доларів США. Приблизно в березні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_4 з проханням повернути позичені кошти, проте, через несвоєчасну виплату заробітної плати на ПАТ «АЗОТ» останній не міг цього зробити, а тому було прийнято рішення передати в рахунок погашення боргових зобовязань спірний автомобіль ОСОБА_6 Після оцінки технічного стану автомобіля за домовленістю сторін продаж було здійснено за 191 788грн., що підтверджується договором купівлі-продажу 7141/2017/439301 від 3 травня 2017 року Кошти в еквіваленті 7000 доларам США пішли в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_6, а залишок в сумі близько 1000 доларів США пішли для придбання предметів першої необхідності в родину. Крім того, відповідач зазначив, що про вказані обставини було достеменно відомо позивачу, оскільки протягом тривалого часу для погашення боргових зобовязань подружжя ОСОБА_1 накопичувала отримані прибутки у вигляді заробітної плати на банківському рахунку. Так, станом на 25 лютого 2017 року на її рахунку були кошти в сумі 41911 грн. 44 коп., які після розірвання шлюбу залишились у її володінні та користуванні. У звязку із вищевикладеним, відповідач просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі та стягнути з позивачки на його користь понесені ним судові витрати на правову допомогу.

17 вересня 2018 року позивачем було надано на адресу суду відповідь на відзив. З даної відповіді вбачається, що позивач заперечує проти тих обставин, що відповідачем отримувалася позика від ОСОБА_6, оскільки останній не мав можливості надавати кошти в борг, оскільки сам звертався до їх подружжя з проханням отримання від них позички. Крім того, позивач визнає, що першу суму в розмірі 10000грн 25 травня 2012 року сплатив відповідач, проте зазначила, що 1 червня 2012 року кошти в розмірі 40108 грн.86 коп. було внесено за рахунок її доходів (заробітної плати, відпускних та оздоровчих, а також заощаджень, отриманих нею за час під час роботи в Німеччині. В період часу з 3 липня 2012 року по 7 травня 2013 року було сплачено коштів в сумі 79500 грн. за рахунок заробітної плати відповідача. Крім того, в цей же період часу їх сімя проживала за рахунок заробітної плати позивача і решти заробітної плати відповідача після сплати кредиту. Суму в розмірі 31300 грн. було сплачено їх сімєю за рахунок коштів її батька ОСОБА_7, який 3 червня 2013 року зняв свій депозит в банку в сумі 27300 грн. та додав 4000 грн. готівкою з отриманої ним пенсії. Остаточна сума кредиту в розмірі 1329 грн. 29 коп. було сплачена родиною ОСОБА_1 протягом 3-4 червня 2013 року та повністю достроково погашено кредит. Таким чином, спірний автомобіль куплявся коштами сімї та коштами її батька, а відтак відповідач не позичав коштів у ОСОБА_6 на покупку спірного автомобіля. Окремо позивач зазначила, що вважає договір купівлі-продажу, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 таким, що укладений з порушенням сімейного та цивільного законодавства і таким, що суперечить її майнових права як члену подружжя, оскільки своєї згоди на укладення такого договору вона не давала.

26 листопада 2018 року від третьої особи ОСОБА_6 на адресу суду надійшли пояснення по справі. З даних пояснень вбачається, що ОСОБА_6 знайомий з ОСОБА_4 тривалий час та підтримує з ним товариським стосунки. В 2012 році ОСОБА_4 мав намір придбати автомобіль у кредит. Після відвідування автомобільного салон, віну звернувся до ОСОБА_6 з проханням позичити кошти на сплату першого внеску та страхового платежу. Оскільки на той час за розрахунками менеджерів автосалону при збільшенні від запланованого авансового внеску суттєво зменшуються платежі по кредиту та наявна більша вірогідність придбати автомобіль у кредит. Тому на придбання автомобілю він позичив відповідачеві 4 000 доларів США з умовою повернення позики у випадку необхідності. Про отримання грошових коштів у позику ОСОБА_4 написав йому розписку. Приблизно через рік після придбання автомобіля ОСОБА_4 повторно звернувся до нього з проханням позичити грошові кошти. Оскільки він планував повністю погасити кредитні кошти, отримані на придбання транспортного засобу. Зазначене бажання він йому пояснив очевидною економією грошових коштів, оскільки таким чином він не сплачує проценти за користування кредитними коштами та не має обовязку придбавати страховку КАСКО. ОСОБА_6 позичив йому ще 4 000 доларів США з умовою повернення грошових коштів за його вимогою, про що була складена відповідна розписка. Після придбання автомобіля ОСОБА_4 він неодноразово брав у нього у тимчасове користування даний автомобіль у необхідний для нього час, попередньо узгоджуючи таку можливість з ним. Протягом тривалого часу ОСОБА_4, з його слів, накопичував необхідну грошову суму для повернення боргу, але повернути всю суму він не мав можливості, оскільки на той час необхідні були кошти для лікування їх доньки. Також в подальшому суттєво змінився курс валют. ОСОБА_4 звертався до ОСОБА_6 з проханням порахувати заборгованість за курсом гривні на момент отримання позики, проте вони з ним узгодили, що такий перерахунок буде не справедливим до ОСОБА_6 В кінці 2016 року на початку 2017 року ОСОБА_6 мав намір придбати у свого знайомого автомобіль для власного користування. Звернувся до ОСОБА_4 з вимогою повернути всю суму грошових коштів. ОСОБА_4 повернув ОСОБА_6 1 000 доларів США, залишок заборгованості становив 7 000 доларів США. Він попросив трохи почекати. Пояснював, що незабаром у дружини закінчиться депозит, на якому вони протягом тривалого часу накопичували її заробітну платню для розрахунку з ОСОБА_6, також пояснював, що буде розраховуватися зі своєї заробітної плати. Проте після цього на ПАТ Азот, де працював ОСОБА_4, почались серйозні проблеми, протягом тривалого часу не виплачувалась заробітна плата. Хвилюючись про свої грошові кошти ОСОБА_6 наполягав на поверненні всієї суми грошових коштів, мотивуючи, що у нього не має часу чекати. ОСОБА_4 йому повідомив, що такої суми для погашення заборгованості у нього немає, тому він буде продавати автомобіль для погашення заборгованості. Проаналізувавши ситуацію ОСОБА_6 прийшов до висновку, що йому вигідніше придбати автомобіль ОСОБА_4, оскільки йому відома вся його історія з моменту придбання його в автосалоні. Тому вони спільно узгодили вартість автомобіля виходячи з ринкових цін на аналогічні автомобілі з урахуванням його технічного стану та узгодили вартість в сумі 8 200 доларів США. З урахуванням його боргу в сумі 7 000 доларів США ОСОБА_6 йому передав залишок грошових коштів у сумі 1 200 доларів США та оригінали наявних у нього розписок. Після придбання автомобіля ОСОБА_4 неодноразово звертався до нього з проханням надати його у тимчасове користування. Він не заперечував та надавав ОСОБА_4 автомобіль у користування. Він придбав автомобіль законно, жодних порушень чинного законодавства з його боку не було. Вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення. Розгляд справи просив проводити у його відсутність.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Окремо зауважила, що спірний автомобіль був придбаний виключно за кошти сімї ОСОБА_1 та частково за кошти її батька ОСОБА_7

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідач зазначив, що частково кошти на придбання автомобілю він був вимушений позичити у ОСОБА_6, і про дану обставину було відомо позивачу, оскільки вони зберігали її заробітну плату, з метою повернення позички ОСОБА_6.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, оскільки він виїздить за межі України та не може бути присутнім під час розгляду даної справи. Також зазначив, що вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 20 лютого 2002 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_9 міським відділом реєстрації актів громадського стану було зареєстровано шлюбу (а.с. 12), який було розірвано на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2018 року, яке набрало законної сили 23 липня 2018 року (а.с. 22).

24 травня 2012 року, тобто під час перебування у шлюбі, відповідачем ОСОБА_4 придбано автомобіль марки КІА Cerato, 2011 року випуску, номер кузова (шасі, рами) KNAFU411AC5953109, державний номерний знак НОМЕР_1 за ціною 156000 грн., оплата здійснена шляхом сплати на підставі рахунку-фактури №214127-Y01721/1 від 24 травня 2012 року та №214127-Y01721/2 від 1 червня 2012 року, у якому платником вказано відповідача, та шляхом сплати грошових коштів у сумі 117000 грн., що отримані відповідачем у кредит на підставі кредитного договору №26/Ф12/130 від 11 червня 2012 року та договору поруки №26/ДП/12/130 від 11 червня 2012 року де поручителем за кредитним договором зазначена позивач ОСОБА_1. Зобовязання відповідача за вказаним кредитним договором забезпечено договором застави вищевказаного автомобіля від 11 червня 2012 року.

Згідно платіжних квитанцій за період з 1 червня 2012 року по 4 червня 2013 року, в яких платником зазначений відповідач ОСОБА_4, кошти за придбання спірного автомобіля були виплачені в повному обсязі (а.с. 93-102).

Згідно договору купівлі-продажу 7141/2017/439301 від 3 травня 2017 року спірний автомобіль був проданий відповідачем ОСОБА_4 ОСОБА_6 за 191788грн. (а.с. 105).

Крім того, слід зазначити, що з даного договору не вбачається, що позивач ОСОБА_1, як дружина відповідача на час укладення даного договору, надала своєю згоду на вчинення даного правочину.

Також в судовому засіданні з показів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_6 не міг позичати ОСОБА_4 кошти, оскільки не мав такої матеріальної можливості. Також зазначили, що кошти за автомобіль родиною ОСОБА_4 сплачувались за рахунок їх особистих коштів та частково їм поміг ОСОБА_7

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В судовому засіданні відповідач визнав, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У п. 22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження не в інтересах сім'ї, таке майно або його вартість враховується при поділі, при цьому вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У постанові від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Якщо при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з подружжя здійснив відчуження цього майна чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу. Крім того, в разі поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Оскільки відчужений автомобіль є неподільною річчю, був фактично зареєстрований на ім'я відповідача і перебував у його користуванні та відчужений відповідачем без відома позивача, що не спростовано відповідачем, а тому позивач як співвласник спірного майна має право отримати грошову компенсацію за свою частку у праві власності на автомобіль.

Суд відхиляє пояснення відповідача, що кошти від продажу автомобіля були витрачені на спільні інтереси сімї, зокрема на повернення позики ОСОБА_6, оскільки таких доказів суду не надано.

Щодо вимоги позивача про відступлення від презумпції рівності часток, визнавши за позивачкою право власності на 2/3 частини спірного автомобіля, то судом не було встановлено підстав для такого відступлення. Окремо слід зауважити, що посилання позивача на необхідність витрачання коштів у звязку із лікуванням спільної дитини сторін та забезпечення її санаторно-курортним лікуванням не є підставною для відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності. Дане питання позивач може вирішити з відповідачем в позасудовому або судовому порядку у разі його незгоди, звернувшись із позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.

З огляду на вищевикладене, слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію однієї другої частини вартості автомобіля марки КІА Cerato, 2011 року випуску, номер кузова (шасі, рами) KNAFU411AC5953109 в сумі 95894 грн., враховуючи те, що згідно договору купівлі-продажу 7141/2017/439301 від 3 травня 2017 року спірний автомобіль був проданий ОСОБА_6 за 191788 грн.

Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували суму, за яку було продано спірний автомобіль сторонами в судовому засіданні не надано.

Консультація №17-18 від 4 липня 2018 року, згідно якої ймовірна середньоринкова вартість спірного автомобіля може скласти 216440 грн. не може бути прийнято судом до уваги, оскільки не є висновком експерта.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя підлягають до часткового задоволення.

Суд вважає за необхідне вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу задовольнити частково відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України в сумі 3500 грн.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог в сумі 958,94 грн.

На підставі ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст.364, 368, 370, 372 ЦК України, та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, ст ст.3, 10, 11, 57-61, 88, 141, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( зареєстрована адреса місця проживання: 18003 м. Черкаси, пров. Авіаційний, 5/1, РНОКПП НОМЕР_2 )в особі представника адвоката ОСОБА_2 до ОСОБА_4 ( зареєстрована адреса місця проживання: 18003 м. Черкаси, пров. Авіаційний, 5/1, РНОКПП НОМЕР_3 ) про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати автомобіль «CIA CERATO», 2011 року випуску, колір сірий, номер кузову (шасі, рама)KNAFU411AC5953109спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію за її Ѕ частку в спільному майні подружжя автомобілі «CIA CERATO», 2011 року випуску, колір сірий, номер кузову (шасі, рама)KNAFU411AC5953109 в розмірі 95894 грн., 958 грн. 94 коп. судового збору та 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу а всього 100352 грн. 94 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Вступна та резолютивна частини рішення суду проголошено в судовому засіданні 18 березня 2019 року, повне судове рішення складено 28 березня 2019 року.

Головуючий: ОСОБА_11