Номер провадження: 22-ц/813/1480/19
Номер справи місцевого суду: 500/2465/16-ц
Головуючий у першій інстанції Швець В.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 500/2465/16-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі - 1) Ізмаїльський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, 2) державне підприємство «СЕТАМ», 3) ОСОБА_2 , 4) приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гіренко Максим Михайлович, 5) ОСОБА_3 ,

- третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_4 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - 1) ОСОБА_5 , 2) ОСОБА_6 , 3) комунальне підприємство «Житсервіс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гіренка Максима Михайловича, ОСОБА_7 про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсними протоколу електронних торгів, визнання недійсними та скасування акту про проведення електронних торгів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на майно та витребування майна, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гіренка Максима Михайловича, ОСОБА_7 про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсними протоколу електронних торгів, визнання недійсними та скасування акту про проведення електронних торгів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на майно, визнання спільної власності на майно, поділ майна та витребування майна, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, державного підприємства «СЕТАМ», приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гіренка Максима Михайловича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , комунальне підприємство «Житсервіс», про визнання особи добросовісним набувачем майна та визнання права власності, заапеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Швеця В.М. о 16 годині 30 хвилині 20 червня 2018 року, повний текст рішення складено 02 липня 2018 року,

встановив:

У травні 2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог у березні 2017 року, остаточно просить: 1) визнати недійсними електронні прилюдні торги від 09 грудня 2015 року з продажу лоту №109856 - квартири за адресою: АДРЕСА_1 : спірна квартира); 2) визнати недійсним протокол проведення прилюдних електронних торгів № 133074 з реалізації спірної квартири; 3) визнати незаконними та скасувати акт державного виконавця ДВС про проведення електронних торгів № 44202056 від 16 грудня 2015 року; 4) визнати незаконним та скасувати свідоцтво приватного нотаріуса про право власності на спірну квартиру, зареєстроване у Реєстрі за № 243; 5) витребувати від ОСОБА_3 спірну квартиру на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що електронні торги від 09 грудня 2015 року, в рамках виконавчого провадження за виконавчим листом № 500/4265/2013 від 26 листопада 2013 року, на яких було реалізовано спірну квартиру, яка була спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , були проведені з порушенням встановленої процедури їх проведення, її майнових прав, як співвласника майна, що веде до недійсності їх наслідків. Вона, як боржник, не була повідомлена про результати повторної оцінки майна, була позбавлена права оскаржити результати повторної оцінки майна, майно продано за ціною, що є нижчою, ніж визначено у висновку про незалежну оцінку майна. На підставі проведення, як на її думку, незаконних торгів відповідачка ОСОБА_2 отримала у приватного нотаріуса свідоцтво, зареєстроване за № 243, про право власності на спірну квартиру, яку пізніше продала відповідачці ОСОБА_3 ..

ОСОБА_1 вважає, що через порушення, з якими відбувалися електронні публічні торги з продажу спірної квартири, електронні торги, протокол електронних торгів, акт державного виконавця про проведені електронні торги, свідоцтво про право власності на спірну квартиру є незаконними та повинні бути визнані недійсними, а квартира має бути витребувана у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як співвласників спірної квартири (Т. 1 а. с. 1 - 5, 135 - 135 зворотна сторона).

У лютому 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_4 звернувся до суду ізвищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог у березні 2017 року, остаточно, просить: 1) визнати недійсними електронні прилюдні торги 09 грудня 2015 року з продажу лоту: № 109856 - спірної квартири та протокол проведення прилюдних електронних торгів № 133074 з реалізації спірної квартири; 2) визнати недійсним протокол проведення прилюдних електронних торгів № 133074 з реалізації спірної квартири; 3) визнати незаконними та скасувати акт державного виконавця ДВС про проведення електронних торгів № 44202056 від 16 грудня 2015 року; 4) визнати незаконним та скасувати свідоцтво приватного нотаріуса про право власності на спірну квартиру, зареєстроване у Реєстрі за № 243; 5) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 спірну квартиру; 6) поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, набуте подружжям за час шлюбу; 7) визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за кожним по 1/2 частині спірної квартири; 8) витребувати від ОСОБА_3 спірну квартиру на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що електронні торги від 09 грудня 2015 року в рамках виконавчого провадження за виконавчим листом № 500/4265/2013 від 26 листопада 2013 року, на яких було реалізовано спірну квартиру, яка була спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , були проведені з порушенням встановленої процедури, його майнових прав, як співвласника майна, що веде до недійсності їх наслідків Продана квартира була спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , так як вона придбана ним разом з дружиною за час перебування у шлюбі за спільні кошти. У шлюбі з ОСОБА_1 він перебуває з 14 липня 1988 року по теперішній час. Квартира придбана за спільні кошти 9 серпня 2004 року. Він не є боржником. Таким чином, вся квартира не могла бути виставлена на торги. Майно продано за ціною, що є нижчою, ніж визначено у висновку про незалежну оцінку майна. На підставі проведення, як на його думку, незаконних торгів відповідачка ОСОБА_2 отримала у приватного нотаріуса свідоцтво, зареєстроване за № 243, про право власності на спірну квартиру, яку пізніше продала відповідачці ОСОБА_3 .. Тому, позивач ОСОБА_4 вважає, що через порушення, з якими відбувалися електронні публічні торги з продажу спірної квартири, електронні торги, протокол електронних торгів, акт державного виконавця про проведені електронні торги, свідоцтво про право власності на спірну квартиру є незаконними та повинні бути визнані недійсними, а квартира має бути витребувана у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як співвласників спірної квартири (Т. 1, а. с. 105 - 106 зворотна сторона, а. с. 138 - 140 зворотна сторона).

ОСОБА_3 у квітні 2017 року, не визнавши первісні позови ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , звернулася до суду із вищезазначеним зустрічним позовом, в якому просить: 1) визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 ; 2) визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 обґрунтовує свої зустрічні вимоги тим, що на момент укладення 08.07.2016 року договору купівлі продажу спірної квартири ОСОБА_2 мала усі повноваження власника цієї квартири, у тому числі, - розпорядження спірною квартирою (Т. 1, а. с. 162 - 164).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду м. Одеси від 20 червня 2018 року у задоволенні вищевказаних первісних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що торги проводились виключно в межах норм чинного законодавства з дотриманням правил визначених Тимчасовим порядком та Закону України «Про виконавче провадження», а доводи позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсними протоколу електронних торгів, визнання недійсними та скасування акту про проведення електронних торгів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на майно є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Статтею 388 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав для витребування майна від добросовісного набувача, а саме якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Водночас ч. 2 ст. 388 ЦК України містить в собі виключення з вказаних підстав, а саме те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було передане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Реалізація спірної квартири відбулася у примусовому порядку у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 у добровільному порядку рішення суду про стягнення з неї боргу. Тому вимоги про витребування спірної квартири від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

Зазначаючи що квартира була придбана під час шлюбу подружжям, ОСОБА_4 не надає доказів, які б достовірно стверджували, що подружжя під час шлюбу набуло цю квартиру за спільні грошові кошти, що спільне майно подружжя, як зазначено в позові, є в наявності на даний час; чи відповідач розпорядився спільним майном на власний розсуд без згоди іншого з подружжя (всупереч волевиявлення позивача) тощо. Тому, відсутні правові підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя в минулому станом на 09 грудня 2015 року. Крім того, ОСОБА_4 просить визнати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя станом на дату, коли ця квартира була продана ОСОБА_2 на електронних торгах.

ОСОБА_3 є зареєстрованим у встановленому порядку власником спірної квартири, яку придбала за чинним договором купівлі-продажу, посвідченим належним чином. За таких обставин у суду немає ніяких підстав додатково визнавати її добросовісним набувачем майна та визнавати за нею право власності на її майно (Т. 2, а. с. 39 - 42 зворотна сторона).

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційні скарги позивачів обґрунтовані тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційних скарг зводяться до незаконності вказаних виконавчих дій і правочинів саме через те, що спірну квартиру, яка була спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було реалізовано з порушенням законної процедури, їх майнових прав, як співвласників квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Волкогонов О.К. просить апеляційні скарги залишити без задоволення. Оскаржуване рішення залишити без змін. Посилається на те, що у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , окрім права спільної сумісної власності на спірну квартиру, також виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Представник ДП «Сетам» - Деяк Я.М. у відзиві на апеляційну скаргу також просить апеляційні скарги залишити без задоволення. Оскаржуване рішення залишити без змін. Посилається, зокрема, на законність вказаних прилюдний торгів, а отже на безпідставність позовних вимог позивачів.

У судовому засіданні представник апелянтів - адвокат Штирбулов Є.С. підтримав викладені в апеляційних скаргах доводи та вимоги.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Волкогонов О.К.у судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечував. Просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших її учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційних скарг, відзивів на ці апеляційні скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відсутність підстав щодо задоволення позовних вимог позивачів. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 203, 215, 387, 388, 650, 656, 665 ЦК України, ст. 541 ЦК України чинної на час виникнення спірних правовідносин, ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст. ст. 1, 52, 58, 62 Закону України «Про виконавче провадження») та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційних скарг не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Отже судом встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 49171, 35 грн.. Накладено арешт на майно боржниці, а саме на спірну квартиру (Т. 1, а. с. 6 - 6 зворотна сторона).

Постановою державного виконавця ВДВС Ізміїльського міськрайонного управління юстиції - Волкогонова О.О. від 04 грудня 2013 року було відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2013 року (Т. 1, а. с. 7).

28 серпня 2015 року електронні торги щодо реалізації спірної квартири у рамках виконавчого провадження за виконавчим листом № 500/4265/2013 не відбулися (Т. 1, а. с. 14).

16 грудня 2015 року переможцем вказаних електронних торгів стала ОСОБА_2 , яка в результаті вказаної перемоги отримала у приватного нотаріуса свідоцтво, зареєстроване за № 243, про права власності на спірну квартиру (Т. 1, а. с. 30 - 34).

В подальшому спірну квартиру було відчужено на користь ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 165 - 166).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, передбачено Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі - Інструкція). Законом України «Про виконавче провадження» встановлено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження. Ані Законом «Про виконавче провадження», ані Інструкцією не встановлюються порядок та правила проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого майна. Відповідно до наведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку та уцінку майна, на яке звернуто стягнення - статті 58, 62 Закону України «Про виконавче провадження», а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (пункт 5.11 Інструкції). Правила ж проведення прилюдних торгів визначено Тимчасовим положенням. Зокрема, прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (пункт 2.2 Тимчасового положення). Тимчасовим положенням передбачено вимоги щодо проведення таких торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувану та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розділ 3) по-друге, права, які регулюють сам порядок проведення торгів (розділ 4), і по-третє, ті права, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 6).

Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином. Цей висновок узгоджується і з нормами статей 650, 655 та частини 4 статті 656 ЦК України, що відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акту державного виконавця про проведені торги (розділ 6 Тимчасового положення, стаття 34 Закону України «Про нотаріат»). Отже, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та 6 статті 203 ЦК України (частина 1 статті 215 цього Кодексу).

Разом із тим, оскільки за змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням.

Судом першої інстанції не встановлено порушень встановлених законодавством правил проведення торгів. З цим погоджується і апеляційний суд.

Доводи апеляційних скарги, які зводяться до незаконності вказаних виконавчих дій і правочинів саме через те, що спірну квартиру, яка була спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було реалізовано з порушенням законної процедури майнових прав позивача, як співвласника майна є неспроможними, з огляду на наступне.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі "Желтяков проти України" ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43)).

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 541 ЦК України 2004 року солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст. 60 СК України стають об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то в такому випадку позичальником (боржником) стає не чоловік або дружина, а подружжя, які несуть солідарну відповідальність за виконання кредитного договору.

До вказаного висновку прийшов Верховний Суд України у судових рішеннях по справі №6-27563св07 від 11.11.2018 року, № 6-21170св08 від 15.04.2010 року, №6-486цс16 від 27.06.2016 року, № 6-539цс16 від 14.09.2016 року. В подальшому від вказаного висновку не було відступлено Верховним Судом.

У постанові від 12.04.2018 року у справі № 296/2790/17 Верховний Суд дійшов висновку, що згідно з ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимоги про визнання за подружжям права спільної сумісної власності подружжя станом на час продажу майна на електронних торгах не відповідають способу захисту порушених прав, передбачених статтею 16 ЦК України.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг про незаконність виконавчих дій з реалізації квартири на електронних торгах, недійсність правочину саме через те, що спірну квартиру, яка була спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було реалізовано з порушенням процедури проведення торгів, їх майнових прав, як співвласників квартири, є безпідставними, а тому апеляційні скарги треба залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також для прийняття доводів представника апелянтів - адвоката Штирбулова Є.С. у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе