Справа № 495/2554/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

30 вересня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Завацькій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв на адресу суду не надавав.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Розпорядженням Андріївського сільського голови Білгород-Дністровського району Одеської області №37-0 від 04 жовтня 2017 року, позивач прийнята на роботу на посаду спеціаліста з бухгалтерського обліку Андріївської сільської ради з оплатою згідно штатного розкладу на час відпустки основного працівника для огляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та з позивачем укладено трудовий договір про дистанційну роботу ( з дистанційним працівником). 16 лютого 2018 року у трудовій книжці позивача зроблено запис про те, що Андріївська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області реорганізована шляхом приєднання до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Розпорядженням Мологівського сільського голови №9-ос від 16 лютого 2018 року позивач звільнена з роботи спеціаліста з бухгалтерського обліку через відсутність на робочому місті без поважних причин, про що зроблений запис у трудовій книжці від 16.02.2018 року «Звільнена за прогул без поважних причин».

Позивач вважає, що його звільнення проведено незаконно, з порушенням вимог Конституції України та КЗпП України, а також Європейської конвенції з прав людини. Так, у резолютивній частині розпорядження про звільнення позивача не вказана стаття КЗпП України за якою позивач звільнена, та дні, коли вона не була на роботі без поважних причин, або була відсутня на роботі більше трьох годин.

Запис про звільнення позивача зроблений у трудовій книжки, не відповідає тексту розпорядження про її звільнення. У трудовій книжки вказаний п. 4 ст. 40 КЗпП України, а також вказано, що позивач звільнена за прогул без поважних причин, хоча у розпорядженні стаття не вказана, а також вказано, що вона звільнена через відсутність на роботі без поважних причин.

Позивач, вважає, що її звільнення проведено з порушенням вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, яка передбачає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України. Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Згідно п. 24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, прогулом працівника вважається його відсутність на роботі без поважних причин як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня. Оскільки прогул є дисциплінарним порушенням, за його вчинення власником підприємства або уповноваженим ним органом на працівника може бути накладено дисциплінарне стягнення - догану або звільнення (ст. 147 КЗпП).

Позивач, вказує, що прогулів 17, 23, 25 січня 2018 року не допускала. Так, між сторонами по справі 04 жовтня 2017 року був укладений трудовий договір про дистанційну роботу (з дистанційним працівником). Відповідно до п. 1.1 Договору позивач зобов`язалася виконувати свої трудові функції спеціаліста з бухгалтерського обліку поза місцезнаходження Роботодавця з використанням власної комп`ютерної техніки. Відповідно до п. 3.1 Договору режим робочого часу і часу відпочинку Дистанційний працівник встановлює на свій розсуд.

Після проведення реорганізації у органах місцевого самоврядування і приєднання Андріївської сільської ради до Мологівської сільської ради умови праці ОСОБА_1 не змінювались, що підтверджується тим, що керівництво Мологівської сільської ради, у порушення вимог ст. 29 КЗпП України, які передбачають те, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони», не виконало свої обов`язки за вказаною статтею КЗпП України. Підтвердженням умов роботи у Мологівській сільській ради за Трудовим договором між позивачем та Андріївською сільською радою є те, що з правилами внутрішнього розпорядку Мологівської сільської ради позивача не ознайомлювали, нову посадову інструкцію не надавали, строковий трудовий договір, укладений ОСОБА_1 з Андріївською сільською радою, не був розірваний, новий договір вона не укладала, за нею не було закріплено у Мологівський сільський раді робоче місце, не надана оргтехніка, ніяких інструктажів з нею проведено не було, з колективним договором не ознайомили, вона продовжувала працювати у місті Білгород - Дністровському за умовами договору від 04 жовтня 2017 року не тільки 17,23,25 січня, але з часу приєднання Андріївської сільської ради до Мологівської сільської ради по січень 2018 року включно. Також позивач вказує, що ніяких нарікань з боку керівництва сільської ради, виконкому не було. Увесь цей час позивач оброблювала документи за 2017 рік, а саме: казначейські виписки, меморіальні ордери, та інші документи, здавала у різні інстанції звіти по роботі сільської ради. Так 17 січня 2018 року позивач здавала Звіт по коштах загальнообов`язкового державного соціального страхування, що підтверджується Звітом та відміткою уповноваженої особи Фонду від 17.01.2018 року. У той же день вона здала звіт про капітальні інвестиції, вибуття й амортизацію активів, звіт про охорону атмосферного повітря відповідно до Закону України «Про державну статистику», на звіті також є відмітка уповноваженої особи про прийняття звітів 17 січня 2018 року. Крім вказаного, позивач у січні 2018 року підготувала та здала наступні звіти: Звіт про рух грошових коштів за 2017 рік, звіт про власний капітал за 2017 рік, звіт про фінансовий капітал за 2017 рік; До Управління Державної казначейської служби України у Білгород - Дністровському районі вона підготувала та надала повну річну фінансову звітність за 2017 рік, річну бюджетну звітність за 2017 рік на 76 арк.; всю податкову звітність за 2017 рік до Білгород-Дністровського відділення Чорноморської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області. Наведена обставина підтверджується листом Андріївської сільської ради до Управління казначейської служби за підписами сільського голови та позивача, як спеціаліста з бухгалтерського обліку. 23 та 24 січня 2018 року та в інші дня позивач виконувала обов`язки згідно обумовлених умов праці, крім того, у зв`язку з проведеною реорганізацією сільських громад і попередженням про звільнення у порядку, передбаченому ст. 49 КЗпП України, вона 22 січня 2018 року звернулась до сільського голови з Заявою про звільнення за ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП України, але так як сільський голова не хотів звільняти її за цією статтею, вона 27 січня 2018 року звернулась вдруге вже з заявою про звільнення за ст. 38 КЗпП України з 29 січня 2018 року. Факт направлення та отримання заяви підтверджується поштовими відправленнями.

Також позивач вказує, що Мологівський сільський голова не мав повноважень звільняти ОСОБА_1 з посади по тим підставам, що ніякого розпорядження про прийняття або переведення її на роботу до Мологівської сільської ради у якості спеціаліста з бухгалтерського обліку не має, у її трудовий книжки стосовно прийняття, переводу на роботу до Мологівської сільської ради не має ніяких записів. До того ж, у Розпорядженні про звільнення позивача з роботи від 16 лютого 2018 року не вказано, де вона працювала, з якої організації, установи її звільнено - з Андріївськой сільської ради або з Мологівської сільської ради. Також не вказано у розпорядженні, на якому робочому місці позивача не було, це була Андріївська сільська рада, яка приєднана до Мологівської сільської ради, або вже Мологівська сільська рада. Також, ОСОБА_1 перед звільненням не ознайомили з актами про її відсутність на робочому місці, хто складав ці акти, що в них вказано, їй не відомо. Далі, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, у день звільнення позивач не отримала копію розпорядження про її звільнення, а отримала разом з трудовою книжкою 03 березня 2018 року. Приймаючи до уваги наведене вище, позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, ретельно вивчивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Розпорядженням Андріївського сільського голови Білгород-Дністровського району Одеської області № 37-о від 04 жовтня 2017 року, позивач прийнята на роботу на посаду спеціаліста з бухгалтерського обліку Андріївської сільської ради з оплатою згідно штатного розкладу на час відпустки основного працівника ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та укладено трудовий договір про дистанційну роботу (з дистанційним працівником).

Як вбачається із п. 1.1. трудового договору про дистанційну роботу (з дистанційним працівником), Дистанційний працівник зобов`язується виконувати свої трудові функції спеціаліста з бухгалтерського обліку поза місцезнаходження Роботодавця з використанням власної комп`ютерної техніки, а також відповідно до п. 3.1 трудового договору про дистанційну роботу (з дистанційним працівником) режим робочого часу і часу відпочинку Дистанційний працівник встановлює на свій розсуд.

Розпорядженням Мологівського сільського голови № 9-ос від 16 лютого 2018 року, позивач була звільнена з роботи спеціаліста з бухгалтерського обліку через відсутність на робочому місці. Однак, в трудовій книжці позивача вказано, що вона звільнена за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Судом, було досліджено додані до матеріалів справи та акти № 1, 2, 3 про відсутність працівника на роботі 17.01.2018 року, 23.01.2018 року та 25.01.2018 року, на які посилається відповідач в розпорядженні №9-ос від 16.02.2018 року про звільнення з роботи спеціаліста з бухгалтерського обліку, згідно яких вбачається, що 17 січня 2018 року об 11.00 годині, 23 січня 2018 року об 15.00 годині та 25 січня 2018 року об 10 годині працівник ОСОБА_1 , спеціаліст бухгалтерського обліку відсутня на роботі. Додані до матеріалів справи акти про відсутність на робочому місці 17.01.2018 року об 11.00 год., 23.01.2018 року об 15.00 год. та 25.01.2018 року об 10.00 год., складені з порушенням законодавства, оскільки у тексті актів не зазначається, де саме розташоване робоче місце ОСОБА_1 . До того ж, ОСОБА_1 не була ознайомлена з зазначеними вище актами, а дізналась про них лише з листа Голови Мологівської сільської ради № 02-09/_від 14.02.2018 року.

Згідно з матеріалами справи, з правилами внутрішнього трудового розпорядку Мологівської сільської ради, затверджених 17 січня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлена теж не була.

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника можна застосувати тільки одне з таких стягнень: догана; звільнення з роботи.

Частиною 1 ст. 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду даного працівника.

Необхідною умовою для накладення стягнення є вина працівника, наявність якої має бути обов`язково доведена роботодавцем. Презумпція невинуватості є заходом захисту трудового правовідношення, прав працівника від суб`єктивної оцінки його дій, поведінки з боку роботодавця і безпідставного притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Згідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до пояснень ОСОБА_1 , 17 січня 2018 року з 08.00 до 12.00 годин вона знаходилась у Мологівській сільській раді, у фонді Державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, в Управлінні статистики, для надання звітності за 2017 рік, усі ці підприємства знаходяться у м. Білгород-Дністровський. Тобто, ОСОБА_1 , продовжувала виконувати свої обов`язки як дистанційний працівник згідно трудового договору від 04.10.2017 року.

До того ж, згідно матеріалів справи, 22.01.2018 року ОСОБА_1 було подано заяву Мологівському сільському голові про звільнення у зв`язку з проведенням реорганізації установи згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України внаслідок змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників та п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. 27 січня 2018 року ОСОБА_1 було також подано заяву Мологівському сільському голові про звільнення згідно ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника). Відповіді на свої заяви позивач не отримала, тобто, розпорядження № 9-ос від 16 лютого 2018 року не відповідає чинному законодавству та є незаконним.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю . Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу, у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин.

Як зазначено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надав обґрунтованих доказів про те, що позивачка дійсно вчинила прогул без поважних причин, тому суд приходить до висновку, що у відповідача не було законних підстав для звільнення позивачки за п.4 ст.40 КЗпП України, а тому вона підлягає поновленню на роботі.

Приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП, встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 32 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку визначено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дня звільнення по час винесення судом рішення.

Позивач, ОСОБА_1 , просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу згідно з квитанціями, які містяться в матеріалах справи в розмірі 7000 гривень.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

На підставі положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правову допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Як зазначено в Постанові Верховного суду України від 17.10.2018 року по справі № 301/1894/17 вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VI від 20.12.2011 року та не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.Відповідно до попереднього розрахунку судових витрат, який міститься в матеріалах справи, витрати на правову допомогу ОСОБА_1 склали: 1000 гривень (квитанція від 18.04.2018 року) за ознайомлення з матеріалами справи та участь адвоката у першому судовому засіданні по справі та у майбутньому : 600 гривень гонорар адвоката за інші дні розгляду справи за його участі (за кожен день). Оскільки позивачем були понесені витрат на правову допомогу в розмірі 7000 гривень і зазначені витрати підтверджені квитанціями, витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача в розмірі, що підтверджені відповідними доказами (квитанціями).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що позивач навів належні докази завдання йому моральної шкоди, тому суд задовольняє позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2500 гривень, оскільки мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням діючого судочинства України.

На підставі п.2, п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині присудження позивачеві виплати стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку та поновлення позивача на роботі.

Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 40, 43, 47, 147, 149, 231, 232, 233, 235, 237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 268, 273, 280-283, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаду спеціаліста з бухгалтерського обліку Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Стягнути з Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дня звільнення по час винесення судом рішення.

Стягнути з Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 2500,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Стягнути з Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць піддати негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів після його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя :