ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7224/19 Справа № 206/528/19 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О.О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 травня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Кам`янської міської ради Тепломережі про розірвання договору про надання послуг централізованого опалення та стягнення переплати за договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства Кам`янської міської ради Тепломережі про розірвання договору про надання послуг централізованого опалення та стягнення переплати за договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20.05.2017 року вона придбала на підставі договору купівлі продажу квартиру АДРЕСА_1 .

10 червня 2017 року між нею та Комунальним підприємством Кам`янської міської ради Тепломережі укладено договір на надання послуг з централізованого опалення за вищезазначеною адресою. 23.10.2018 року вона здійснила передоплату за послуги централізованого опалення за період з 01.11.2018 по 28.02.2019 року в сумі 5 389,63 грн. на користь відповідача, що підтверджується квитанцією № 0.4.1 від 23.10.2018 року.

Відповідно до п.30 Договору про надання послуг з централізованого опалення договір може бути припинений у разі зміни власника квартири.

26 жовтня 2018 року нею була відчужена вищезазначена квартира на користь третьої особи, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 26.10.2018 року. З цього часу вона не мешкає в вищезазначеній квартирі та не користується послугами відповідача. Фактично, вона була власником та мешкала у зазначеній квартирі, а отже і одержувала від відповідача послуги централізованого опалення в період з 20.05.2017 року по 26.10.2018 року. Усі зобов`язання по оплаті за надані послуги за даний період нею виконані належним чином, відповідно до умов договору, що підтверджується звітом по особовому рахунку. Заборгованість перед відповідачем у неї за даний період відсутня. Таким чином, починаючи з 27.10.2018 року послуги централізованого опалення відповідачем їй не надаються.

Відповідно до п.п.9 п.29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року № 630, вона, як споживач, має право на звільнення від плати за послуги у разі їх ненадання. Враховуючи, вищезазначені обставини та те, що нею фактично оплачені послуги, які їй не надавались (період з листопада 2018 по лютий 2019 року), вона 12.12.2018 року направила поштою відповідачеві листа з пропозицією вважати Договір про надання послуг з централізованого опалення від 10.06.2017 року припиненим з 27.10.2018 року, та повернути на її банківський рахунок передоплату за послуги централізованого опалення в розмірі 5 389,63 грн.

22 грудня 2018 року вона повторно, особисто звернулась до відповідача з проектом додаткової угоди про розірвання договору. Станом на дату звернення до суду відповідач жодним чином не відреагував на пропозицію підписати додаткову угоду. Таким, чином відповідач ухиляється від припинення договірних відносини та повернення коштів переплачених за договором. В усній бесіді представник відповідача повідомив її про те, що кошти внесені відповідно до платіжної квитанції 0.0..1 від 23.10.2018 року зараховані в рахунок погашення заборгованості за послуги централізованого опалення, яка утворилась за 2015-2016 роки.

Посилаючись на положення ст. 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги зазначала, виключний характер договору, як єдиної підстави виникнення зобов`язання у сфері надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень п.5 ч.3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги вона зобов`язана оплачувати лише ті послуги, які нею були спожиті.

Споживачем послуг з централізованого опалення до 20.05.2017 року був попередній власник квартири, якому надавалися відповідні послуги на підставі укладеного ним з відповідачем договору надання послуг з централізованого опалення. Договори про надання послуги не можуть жодним чином обтяжувати нерухоме майно власника. Відповідно до умов договору купівлі продажу квартири від 20.05.2017 року, вона не брала на себе будь-яких зобов`язань, щодо оплати заборгованості попереднього власника квартири за отриманні ним послуги з централізованого опалення. Таким же чином, відповідно до укладеного нею 10.06.2017 року договору надання послуг з централізованого опалення, вона не брала на себе зобов`язання щодо оплати заборгованості попереднього власника квартири за отриманні ним послуги з централізованого опалення. В платіжній квитанції від 23.10.2018 року чітко визначено призначення платежу - передоплата за послуги централізованого опалення за період з 01.11.2018 року по 28.02.2019 року. Отже, враховуючи визначені ст. 11 ЦК України підстави виникнення зобов`язань, п.5 ч.3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги відповідач не мав права зараховувати, сплачені нею 23.10.2018 року кошти, в рахунок погашення заборгованості інших осіб.

Таким чином, кошти перераховані відповідачу 23.10.2018 року в сумі 5 389,63 грн., за своїм призначенням є передоплатою за послуги, які фактично відповідачем не надавалися, а не погашенням заборгованості за вже надані послуги, та підлягають поверненню, як плата за не надані послуги на підставі п.п.9 п.29 Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання і холодної та гарячої води і водовідведення.

З 27.10.2018 року вона, внаслідок продажу квартири, не отримує від відповідача послуги централізованого опалення, але відповідно до положень Договору залишається зобов`язаною їх оплачувати, оскільки Договір продовжує діяти. Відповідач відмовився, відповідно до положень п.30 Договору достроково розірвати Договір, внаслідок чого в даних правовідносинах порушується принципу рівності сторін договору, оскільки за нею залишаються зобов`язання оплачувати послуги централізованого опалення без одержання відповідного еквівалентного матеріального блага від Відповідача. Вартість послуг за період з 01.11.2018 року по 28.02.2019 року нею як споживачем оплачена, але послуги за цей період відповідачем надані не були. Відповідач відмовився повернути кошти одержані за послуги, які їй як споживачеві не надавав, що є порушенням принципу рівності сторін договору та положення ст. 652 ЦК України, ст. 21 Закону України Про захист прав споживачів.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: розірвати з 27.10.2018 року договір про надання послуг централізованого опалення від 10.06.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та КП КМР Тепломережі; стягнути з КП КМР Тепломережі на користь ОСОБА_1 5 389,63 грн. переплати за договором про надання послуг централізованого опалення від 10.06.2017 року; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31.05.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 20.05.2017 року позивачка ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.10-14).

10 червня 2017 року між ОСОБА_1 та КП КМР Тепломережі укладено договір на надання послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6-9).

Згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 за послуги централізованого опалення за період з червня 2016 року по жовтень 2018 року за квартирою АДРЕСА_1 рахувалася заборгованість в розмірі 5 389,63 грн. (а.с.53).

У жовтні 2018 року позивачка сплатила за послуги централізованого опалення грошові кошти в сумі 5 389,63 грн. на користь відповідача, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 23.10.2018 року (а.с.20).

26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 була відчужена квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на користь третьої особи (а.с.10-14).

Згідно змісту позову, позивачка зазначає, що вона була власником та мешкала у зазначеній квартирі, а отже і одержувала від відповідача послуги централізованого опалення в період з 20.05.2017 року по 26.10.2018 року, тому вважає, що сплачена нею сума у розмірі 5 389,63 грн. була передплатою за послуги з теплопостачання, однак вона ними не скористалася внаслідок відчуження квартири, а тому такі кошти є переплатою та підлягають поверненню.

Так, 11.12.2018 року позивачка звернулась з відповідним листом до відповідача щодо припинення договору (а.с.16-18).

Листом від 03.01.2019 року № 00.090004/1 відповідачем повідомлено, що переплата за послуги теплопостачання за адресою: АДРЕСА_2 , відсутня. Надано звіт по особистому рахунку де зазначені нарахування за кожний місяць та суми сплат. Заборгованість у сумі 5 389,63 грн. виникла за опалювальний період 2016-2017 рік, коли ОСОБА_1 була квартиронаймачем. Борг сплачено у жовтні 2018 року. Також повідомлено, що договір про надання послуг з централізованого опалення буде припинений при переоформлені квартири на нового власника згідно договору купівлі продажу (а.с.51).

Пунктом 9 договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 10.06.2017 року, який укладено між позивачкою та відповідачем вказано, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Так, позивачкою 23.10.2018 року було сплачено саме кошти в розмірі 5 389,63 грн., які відповідають сумі боргу який рахувався по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Також, 26.09.2018 року за адресою: АДРЕСА_2 , були виконані роботи по відключенню від системи централізованого теплопостачання та встановлено прибори індивідуального електричного опалення, про що ДП Теплотехнік КП КМР Тепломережі складено акт виконаних робіт від 26.09.2018 року (а.с.52).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Між сторонами виникли правовідносини у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, дані правовідносини регулюються Законом України Про житлово-комунальні послуги.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (ч.1 ст. 6 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 11 та ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги визначені обов`язки споживача житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладання договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом.

Також, обов`язки споживача визначені пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, відповідно до якого власник та наймач квартири (орендар) зобов`язаний, зокрема, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватись вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Правила) затверджено типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з пунктами 3, 9-23,2 9, 31 Правил передбачена плата за використання теплової енергії, водопостачання, яка вноситься за затвердженими в установленому порядку тарифами. Платежі за комунальні послуги повинні вноситися щомісячно, не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідно до наказу Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва № 170 від 23.10.2013 року Про затвердження Порядку відкриття, закриття та ведення особових рахунків для обліку абонентів споживачів послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та житлового законодавства України передбачено, що особовий рахунок є номерним, що дозволяє ідентифікувати його відповідно до конкретного житлового приміщення та являє сукупність даних про житлове приміщення.

Виходячи з цього, відкриття особового рахунку відбувається шляхом переоформлення вже відкритого номерного особового рахунку на іншого квартиронаймача або власника. Відкриття нового особового рахунку відбувається лише в разі новозбудованого житлового приміщення на підставі ордеру або іншого документу, що засвідчує його право на те чи інше житлове приміщення, а також за рішенням суду. Відкриття та закриття особового рахунку житлового приміщення приватної форми власності здійснюється одночасно. Для закриття особового рахунку споживач зобов`язаний розрахуватися за надані йому послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що кошти в розмірі 5 389,63 грн., які вона сплатила 23.10.2018 року були передоплатою за централізоване опалення за період з листопада 2018 року по лютий 2019 року, колегія суддів не приймає до уваги, як безпідставні.

Як вірно установлено судом першої інстанції, позивачкою 23.10.2018 року було сплачено саме кошти в розмірі 5 389,63 грн., які відповідають сумі боргу, який рахувався по особовому рахунку № НОМЕР_1 . На момент оплати вказаної суми, за адресою: АДРЕСА_2 , були виконані роботи по відключенню від системи централізованого теплопостачання та встановлено прибори індивідуального електричного опалення. 24.10.2018 року позивачки була знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а 26.10.2018 року позивачкою була відчужена вищезазначена квартира на користь третьої особи. Таким чином, кошти в сумі 5 389,63 грн. перераховані позивачкою відповідачу за своїм призначенням не можуть бути передоплатою за централізоване опалення за період з листопада 2018 року по лютий 2019 року, а відповідно не можуть бути стягнуті з відповідача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко