КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4735/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Київ

Справа № 753/3346/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року, постановлену у складі судді Трусової Т.О., про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкого Вадима Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та виключення запису про обтяження,

встановив:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - державного реєстратора Легкого В.В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17605255 від 01.12.2014 року, зробленого на підставі нікчемного договору іпотеки від 01.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/81-1-0-00/9992 від 01.12.2014 року та виключення запису про обтяження квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва, постановленою в судовому засіданні 31 жовтня 2018 року без виходу до нарадчої кімнати (протокольної), до участі у справі як співвідповідача правонаступника АТ «Райффайзен Банк Аваль» у даних правовідносинах залучено ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо».

17 грудня 2018 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії стосовно квартири за адресою: АДРЕСА_1. Також просив заборонити ТОВ «Фінансовій компанії «Інвест-Кредо» та будь-яким іншим особам, у тому числі але не виключно: банкам, державним та приватним нотаріусам, державним реєстраторам, іншим особам, які можуть проводити реєстраційні дії, вчиняти стосовно квартири АДРЕСА_2 будь-які дії, в тому числі, але не виключно: відчуження чи переуступку іншим фізичним чи юридичним особам прав вимоги, реєстрації за ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» або за іншими фізичними чи юридичними особами права власності на вказану квартиру; передачу прав у заставу або інші обтяження щодо квартири АДРЕСА_3.

На обґрунтування заяви представник посилався, зокрема, на те що вищевказана квартира є єдиним житлом позивача та членів його родини, проте ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» цинічно вимагає від позивача сплатити безпідставно нарахований борг та погрожує, що у разі несплати буде звертати стягнення на іпотечне майно, а відтак існує реальна загроза подальших незаконних дій щодо спірної квартири.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги, що законний інтерес позивача полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у його володінні чи щоб сторона правочину перебувала упевному стабільному становищі, оскільки від цього залежить подальша можливістьзаконної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року.)

Звертає увагу на те, що оскаржувана ухвалу постановлена суддею одноособово. Однак, враховуючи стадію судового розгляду даної справи, а саме - підготовче судове засідання, розгляд питання про забезпечення позову повинно вирішуватись не суддею одноособово, а судом у судовому засіданні. Тому вважає, що питанняпро забезпечення позову вирішено, а оскаржувана ухвала винесена - неповноважним складом суду, що у відповідності до ч. 3 ст. 376 ЦПК України є порушенням норм процесуального права та є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, оскільки справу розглянуто неповноважним складом суду. Крім того, посилався на те, що оскаржувана ухвала суду від 19 грудня 2018 року фактично була винесена - «заднім числом», лише напередодні судового засідання у даній справі, тобто у кінці січня 2019 року.

Також у резолютивній частині оскаржуваної ухвали безпідставно та в порушення ст.354 ЦПК України зазначено, що дана ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд протягом п'яти днів з дня її проголошення. Отже, суддею шляхом здійснення ряду штучних перепон та незаконних дій створено для позивача суттєві перешкоди для оскарження в апеляційному порядку незаконної ухвали суду, чим грубо порушено його законне право на доступ до правосуддя та право на апеляційне оскарження.

Крім того, судом проігноровано, що предметом спору є іпотечне майно - квартира АДРЕСА_5, яка є єдиним житлом позивача та його родини. Судом першої інстанції не витребувано нотаріальну справу та незаконно відмовлено у заявленому клопотанні про таке витребування.

Судом першої інстанції без будь - якої правової аргументації не врахована правова позиція Великої Палати ВС, викладена у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, яка полягає в тому, що відсутність нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень для розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України є недійсним. Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивач ОСОБА_2 був вимушений під психологічним тиском банку зняти з реєстраційного обліку свого малолітнього сина ОСОБА_7 з вищевказаного житла, а потім повторно зареєструвати і це випливає з вищезазначеної довідки ЖЕД №3 «Новобудови».

Судом першої інстанції проігноровано те, що банк при укладенні під загрозою виселення незаконного кредитного та іпотечного договорів достовірно знав про наявність малолітньої дитини у позивача ОСОБА_2

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на сьогоднішній день на вказану іпотечну квартиру накладено дві іпотечні заборони, судовий арешт, ПАТ «Райффайзен банком Аваль» незаконно переуступив заборгованість, яка оскаржується.

Судом не прийнято до уваги, та не зроблено належний висновок з того, що 28 вересня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансовою компанією Інвест-Кредо» незаконно укладено договір про відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

Суд першої інстанції не врахував те, що у разі несплати протягом 30 днів ТОВ «Фінансовій компанії «Інвест-Кредо» коштів ОСОБА_2 відповідач погрожує, що буде здійснювати звернення стягнення на іпотечне майно.

У відзиві на апеляційну скаргу директор ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» - Волинський Е.Б. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін. Вказував, що заява про забезпечення позову не містить достатньо обґрунтованого припущення, а також належного та допустимого доказу про те, що невжиття заходів забезпечення позову, про які просить позивач, може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив ухвалу суду скасувати.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» Яцько Р.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З виділених матеріалів справи вбачається, що у лютому 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкого В.В., в якому просить скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Легкого В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17605255 від 01.12.2014 року, зробленого на підставі нікчемного договору іпотеки від 01.12.2014 року, укладеного між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та ОСОБА_2 для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/81-1-0-00/9992 від 01.12.2014 року та виключення запису про обтяження квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Позовна заява обґрунтована тим, що договір іпотеки від 01.12.2014 року є нікчемним, оскільки укладений без відома та дозволу органу опіки та піклування. На момент укладення договору іпотеки в квартирі проживав та був зареєстрований малолітній син позивача. На вимогу банку батьки були вимушені виписати дитину на період укладення кредитного договору та договору іпотеки. Вважає, що для укладення договору іпотеки необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. Відсутність такого дозволу має наслідком нікчемність правочину. Посилаючись на ст. ст. 215, 216 ЦК України, позивач звернувся з даним позовом та просить застосувати наслідки нікчемного правочину.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, заявник посилається на те, що 25 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банком Аваль» та ОСОБА_2 був укладений в місті Донецьку кредитний договір № 014/11-175/018. Сума кредиту за вказаним договором складала 130 000,00 доларів США з процентною ставкою 12,85% річних, строком на 20 років, тобто до 25.04.2027 року. З метою забезпечення виконання позивачем, як позичальником, своїх зобов'язань за кредитним договором, також було укладено договір іпотеки квартири, яка знаходиться у АДРЕСА_4.

01 грудня 2014 року між ПАТ «Райффайзен банком Аваль» та ОСОБА_2, під жорстким психологічним тиском банку, в порушення численних вимог НБУ, був укладений кредитний договір для «рефінансування» заборгованості на суму 1 359 320, 06 гривень під 17% річних строком до 02.06.2027 року. Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитом вдругебув укладений іпотечний договір вже від 01.12.2014 року на ту ж саму вищезазначену квартиру. На сьогоднішній день на вказану іпотечну квартиру, що є єдиним житлом позивача ОСОБА_2, його дружини, малолітньої дитини та пристарілих батьків - пенсіонерів, накладено дві іпотечні заборони, судовий арешт. 28 вересня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансовою компанією Інвест-Кредо» незаконно укладено договір про відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

Посилався на те, що від ТОВ «Фінансовою компанією Інвест-Кредо» отримано повідомлення-вимогу про сплату коштів, а у разі несплати протягом 30 днів коштів, відповідач погрожує, що буде здійснювати звернення стягнення на іпотечне майно.

Таким чином, посилаючись на вищезазначені обставини, вважає, що на даний час існує реальна загроза подальших незаконних дій щодо спірної іпотечної квартири позивача, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, зважаючи на встановлені обставини, дійшов висновку, що між заявленими позовними вимогами та способом забезпечення позову, про який просить позивач, відсутній прямий зв'язок, а відтак незастосування заявленого позивачем заходу забезпечення позову не створює реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про скасування державної реєстрації прав.

Виходячи зі змісту заяви та поданих заявником доказів, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції. Судом першої інстанції надано належну оцінку відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам, та обґрунтовано відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову представником позивача не доведено, що існує реальна загроза ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду за наслідками розгляду заявлених позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса ЛегкогоВ.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2014 року, зробленого на підставі нікчемного договору іпотеки від 01.12.2014 року.

При цьому заява про забезпечення позову не містить обґрунтування, як саме невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, може ускладнити ефективний захист прав позивача.

Оскільки подана позивачем заява не містить обґрунтованих посилань, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також, що такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував повідомлення-вимогу ТОВ «ФК Інвест-Кредо», в яких останній погрожує позивачу про звернення стягнення на іпотечне майно, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає заявленим позовним вимогам у даній справі, є неспівмірним з вимогами, та не вказує на те, що його неприйняття унеможливить або утруднить виконання можливого рішення суду в даній справі.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки оскаржувана ухвала винесена неповноважним складом суду, що у відповідності до ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими враховуючи наступне.

З виділених матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи № 753/3346/18 між суддями Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року справу визначено головуючому судді Трусовій Т.О.

Частиною 1 ст. 34 ЦПК України встановлено, що цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головуючим і діє від імені суду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року Трусової Т.О. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 17 грудня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За змістом статей 149-153 ЦПК України розгляд заяв про забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи і розглядається судом без повідомлення учасників справи. Тобто заяви про забезпечення позову розглядаються судом без повідомлення учасників справи на будь-якій стадії судового розгляду справи.

Як вбачається з тексту оскаржуваної ухвали, ухвала постановлена 19 грудня 2018 року суддею Дарницького районного суду м. Києва Трусовою Т.О. без повідомлення учасників справи, що узгоджується з вимогами ст. ст. 34, 153 ЦПК України.

Згідно п.1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов'язковою підставою для скасування судового рішення є розгляд справи неповноважним складом суду.

Склад суду, який розглядає цивільну справу, є повноважним в тому випадку, коли його створення відповідає вимогам закону, зокрема розгляд цивільних справ по першій інстанції провадиться судом у складі суддів, обраних у встановленому законом порядку (ст.33,34 ЦПК), а також коли відсутні обставини, що унеможливоюють участь судді у справі, зокрема суддя не вправі повторно брати участь у розгляді цивільної справи судом першої інстанції, коли рішення, постановлене судом за його участю, скасоване (ст. 37 ЦПК); суддя не може брати участь у розгляді справи у випадках, передбачених ст. 36 ЦПК.

Оскільки розгляд заяви про забезпечення позову проводився судом у складі судді, обраного у встановленому законом порядку (ст.33,34 ЦПК), та з урахуванням відсутності обставин, що унеможливоюють участь судді у розгляді даної справі, то підстави для обов'язкового скасування судового рішення у зв'язку із порушенням норм процесуального права судом першої інстанції відсутні.

Доводи апеляційної скарги про оскаржувана ухвала суду була винесена «заднім числом», а також те, що у резолютивній частині оскаржуваної ухвали безпідставно та в порушення ст.354 ЦПК України зазначено, що дана ухвала може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її проголошення, колегія суддів не приймає до уваги як підставу для скасування законної та обґрунтованої ухвали, оскільки неправильне зазначення строку на оскарження не призвело до неправильного вирішення заяви проз забезпечення позову.

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження, а тому посилання скаржника на порушення права на доступ до правосуддя та права на апеляційне оскарження є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Зокрема, що судом проігноровано, що предметом спору є іпотечне майно - квартира АДРЕСА_5, яка єдиним житлом позивача та його родинита не витребувано нотаріальну справу; суд не врахував правову позицію Великої Палати ВС, що викладена у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та проігнорував те, що банк при укладенні кредитного та іпотечного договорів достовірно знав про наявність малолітньої дитини у позивача ОСОБА_2; суд не звернув увагу на те, що на сьогоднішній день на вказану іпотечну квартиру накладено дві іпотечні заборони, судовий арешт, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» незаконно переуступив заборгованість, яка оскаржується; суд не прийняв до уваги, та не зробив належний висновок з того, що 28 вересня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансовою компанією Інвест-Кредо» незаконно укладено договір про відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

Однак, такі доводи не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки такі обставини підлягають дослідженню судом першої інстанції під час розгляду справи по суті, яким буде надана належна правова оцінка у рішенні суду і такі обставини самі по собі не можуть бути підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 березня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.