РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/15756/17

Провадження № 2/643/380/19

22.10.2019 Московський районний суд м. Харкова у складі : головуючого судді - Букреєвої І.А., за участю секретаря - Воловод К.А., позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивача адвоката Лєдєньової С.М. , відповідача - ОСОБА_3 , представника відповідача - адвоката Луценко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Харківській області Парфенкова Ірина Володимирівна про визнання заповіту нікчемним , -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати недійсним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений Колєсніковою Р.О. , після уточнення позовних вимог просили визнати заповіт нікчемним .

В обгрунтування вказаних підстав посилаються на наступне. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що на день смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 , на яку після її смерті відкрилась спадщина. ОСОБА_2 , як спадкоємиця другої черги, оскільки спадкоємців першої черги її сестра не мала, подала заяву про прийняття спадщини, на момент подачі якої виявилось, що спадкодавиця за життя склала заповіт, яким заповіла відповідачці - племінниці ОСОБА_3 все своє майно. Спірний заповіт складено та посвідчено 18.03.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ГТУ юстиції Харківській області Парфенковою І.В., якою була заведена спадкова справа. Просить визнати складений заповіт нікчемним . Вважає , що якщо сестра їй нічого не розповіла про складений заповіт , то вона і не усвідомлювала, що сталося. Заповіт, який нібито вчинений ОСОБА_4 на користь відповідачки, вважає нікчемним із наступних міркувань. Нотаріусом не зроблено посилання на державну реєстрацію оскаржуваного заповіту у Спадковому реєстрі, а також не надано копії витягу про його реєстрацію з вказаного реєстру. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України , заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Текст оскаржуваного заповіту не містить даних про те, що спадкодавець зверталась до нотаріуса з проханням скласти та записати проект заповіту за допомогою технічних засобів не за місцем її проживання, який в заповіті вказаний як місце його посвідчення. Приймаючи до уваги вік та стан здоров`я спадкодавця , яка померла через 4 дні з моменту складання оскаржуваного заповіту, вона не могла прочитати вголос проект заповіту і власноручно його підписати, а якщо й підписала, то не усвідомлювала який саме документ підписує. Крім того, після слова «підпис» стоїть прізвище « ОСОБА_4 », тобто не спадкодавця, а іншої особи. Має сумніви і щодо часу складання заповіту.

З зазначених підстав вважає доведеним нікчемність заповіту, який складений від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та посвідчений 18.03.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В. із дати його вчинення і таким, що за його умовами юридичні наслідки не настають, а тому, відповідачка повинна бути позбавлена права на спадкування майна померлої по заповіту і спадкування повинно відбутися по закону.

Представник позивача та позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити.

Відповідачем були надані до суду заперечення, в яких вона просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, та такі, що грунтуються виключно на припущеннях самих позивачів.

Приватний нотаріус суду пояснила , що 18 березня 2017 року нею було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_4 за реєстровим № 664. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 посвідчення заповіту відбувалось удома за адресою: АДРЕСА_1 . Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірялася нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та у здатності цієї особи усвідомлювати значення нотаріальної дії, її наслідків та змісту. До ОСОБА_4 додому вона їздила двічі. Її волевиявлення стосовно складання заповіту було вільним та відповідало її внутрішній волі. Інформація стосовно виклику, особи для якої вчинялась нотаріальна дія та особи яка зробила виклик, міститься в Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса (записи за № 11,12 від 18 березня 2017 року). Впевнена , що заповіт був посвідчений з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством України.

Суд, вислухав сторони, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка на день смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина, що складається із квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкова справа за померлою заведена у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ГТУ юстиції у Харківській області Парфенкової Ірини Володимирівни, юридична адреса якої: м. Харків, вул. Валентинівська, 6.35/81.

14 травня 2018 року на виконання Ухвали суду від 12 лютого 2018 року про витребування копії спадкової справи № 10/2017, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , приватним нотаріусом було надано у розпорядження суду належним чином завірена копія спадкової справи № 10/2017, в матеріалах якої міститься Витяг про реєстрацію заповіту в Спадкова реєстрі від 18 березня 2017 року.

Згідно зі статтею 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1247 Цивільного кодексу України передбачає, що заповіт складаєтьсяу письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, та має бути особисто підписаний заповідачем.

Висновком судово-психіатричної експертизи №498 від 21 червня 2018 року, проведенного Харківською обласною клінічної психіатричною лікарнею №3, встановлено: « ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту 18 березня 2017 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляла. Була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».

Позивачі не зазначають конкретних норм матеріального права, які вони важають, були порушені третьою особою - приватним нотаріусом, при посвідченні заповіту . Зі скаргою на дії нотаріуса не зверталися , дії нотаріуса не визнавалися судом неправомірними.

У відповідності до наданого суду Витягу з Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі робочого місця , зазначено , що 18 березня 2017 року до приватного нотаріуса звернувся брат заповідачки - ОСОБА_5 для виклику нотаріуса до ОСОБА_4 за адресою її реєстрації: АДРЕСА_1 з метою надання, останній, консультації щодо складання заповіту, з повторним виїздом нотаріуса для посвідчення заповіту. (У журналі зазначені прізвище ім`я та по батькові заповідача, тобто особи до якої робився виїзд нотаріуса. Зазначені причина : не можливості прибути ОСОБА_4 до нотаріуса у зв`язку з хворобою і зазначені нотаріальні дії, які вчинялись нотаріусом : вперше - надання консультації щодо складання заповіту , встановлення волевиявлення заповідача, а вдруге - посвідчення самого заповіту.

Дані обставини узгоджуються з поясненнями самого приватного нотаріуса - Парфенкової Ірини Володимирівни.

З викладеного, вбачається, що вимоги передбачені Правилами ведення нотаріального діловодства, Положення про спадковий реєстр, ЗУ «Про нотаріат» були дотримані приватним нотаріусом при посвідченні заповіту від 18 березня 2017 року.

Посилання Позивача на часи виїзду нотаріуса до місця мешкання заповідача не вказує на неправдивість відомостей щодо місця складання .

Сам факт, що заповідач не був присутній у офісі нотаріуса під час технічного виготовлення тексту заповіту і його роздрукування, не є підставою для визнання заповіту нікчемним; даний факт не є викривленням волі заповідача чи його фальсифікації, або актом тиску на нього, або порушенням таємниці заповіту, оскільки такі дії вчинені безпосередньо нотаріусом (іншого не доведено) - тобто єдиною довіреною у даному питанні (складенні заповіту) посадовою особою.

З викладеного, вбачається, що вимоги передбачені Правилами ведення нотаріального діловодства, Положення про спадковий реєстр, Закону України «Про нотаріат» були дотримані приватним нотаріусом при посвідченні заповіту від 18 березня 2017 року, з реєстровим № 664.

Позивачі зазначають, що заповідач - ОСОБА_4 в заповіті розписалась як « ОСОБА_4 », що не відповідає спадкодавці. Однак, із цим твердженням позивачів погодитись не можна, бо підпис особи визначити не можливо, це особисте, власне визначення себе. Воно не повинне відповідати анкетним даним.

Стаття 1247 Цивільного кодексу України передбачає, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, та має бути особисто підписаний заповідачем.

Згідно з частиною 2 статті 1248 Цивільного кодексу України нотаріус може на прохання соби записати заповіт з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

На підставі вищевикладеного, враховуючи вищенаведені факти, вбачається, що нотаріусом заповіт був посвідчений з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством України.

Крім того, аналіз дій нотаріуса, свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_4 , під час складання заповіту було вільним та відповідало її внутрішній волі та вона розуміла значення своїх дій та могла керувати ними, а нотаріусом під час посвідчення заповіту дотримано його форми відповідно до норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Тобто, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, не встановлена наявність обставин, які вказують на недотримання порядку та форми складання заповіту і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Відповідно до ч.1,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на вимогу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, оцінивши надані до суду докази по справі, суд прийшов до висновку про відсутність підстав, для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не доведено, що у момент його складання ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та не встановлено, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми або особою , що не мала на це право.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Харківській області Парфенкова Ірина Володимирівна про визнання заповіту нікчемним - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення складений 28 жовтня 2019 року

Суддя