Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 758/12272/16-ц

провадження № 61-32800св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року в складі судді: Богінкевич С. М., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 09 серпня 2003 року по 03 жовтня 2016 року року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі. Сторони мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач вказувала, що діти проживають разом з нею і знаходяться на її вихованні та утриманні, а відповідач проживаючи окремо, добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає.

ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення дітьми повноліття.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання синів - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/2 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 жовтня 2016 року до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що відповідач погоджуючись сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх своїх доходів, не обґрунтовував, чому саме 1/3 частини усіх його доходів буде достатнім розміром на утримання його власних дітей, які мають проблеми зі здоров'ям та мають право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Оскільки відповідач є працездатною особою за віком, особливі потреби дітей, викликані їх станом здоров'я, вік дітей, їх потреби в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування комунальними, медичними, освітніми послугами) та потреби в реалізації соціального та духовного розвитку, стягнення аліментів у розмірі Ѕ частини усіх доходів відповідача є справедливим та відповідає інтересам дітей, не порушуючи при цьому прав відповідача, який має задовільний стан здоров'я, інших дітей та/або дружини, непрацездатних батьків на утриманні не має.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, в якій просив: оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати; рішення суду першої інстанції в частині визначення аліментів в розмірі 1/2 частини усіх видів доходів щомісячно змінити та визначити їх в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів щомісячно; рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору скасувати та звільнити відповідача від сплати судового збору. При цьому посилався на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру аліментів не перевірений стан здоров'я дітей та не враховано, що відповідач не працює, а тому в нього відсутні кошти на сплату аліментів в розмірі 1/2 частини усіх видів доходів. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнені учасники бойових дій, а тому з відповідача не повинен стягуватися судовий збір.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються тільки в частині визначення розміру аліментів та стягнення судового збору. В іншій частині не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити в силі. Заперечення мотивовані безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що касаційна скарга відповідача зводиться тільки до переоцінки доказів. Відповідач не обґрунтував чому саме аліменти мають стягуватися в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів щомісячно.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони зареєстрували шлюб 09 серпня 2003 року.

Відповідно до свідоцтва про народження від 10 травня 2006 року, актовий запис № 188 у сторін народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно свідоцтва про народження від 13 липня 2012 року, актовий запис № 1338 у сторін народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Із червня 2016 року сторони проживають окремо, діти проживають з матір'ю, позивачем у справі, перебувають на її утриманні, оскільки відповідач добровільно матеріальну допомогу не надає .

Суди встановили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 хворіють та потребують лікування. ОСОБА_7 відвідує школу-дитячий садок І ступеня «Перевесло» оплату за харчування та додаткові освітні послуги здійснює мати ОСОБА_4, а також є платником за навчання її сина ОСОБА_7 у відділенні дошкілько-позашкільної освіти ТОВ «Політико-правового коледжу «АЛСКО».

Апеляційним судом встановлено, що полковник юстиції ОСОБА_5 з 26 липня 2016 року звільнений з посади та зарахований в розпорядження начальника Головного слідчого управління. До зарахування у розпорядження з 29 липня 2016 року, ОСОБА_5 за період з січня 2015 року по липень 2016 року отримав грошове забезпечення у розмірі 285 394,28 грн.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Тлумачення положень статті 180 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні,чи їх шлюб розірвано.

Аналіз глави 15 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозволяє зробити висновок, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК України).

За змістом статті 183 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

За таких обставин, врахувавши, що відповідач є працездатною особою за віком, питання щодо його подальшого проходження служби вирішується, інших дітей та/або дружини, непрацездатних батьків на утриманні не має, суди обґрунтовано визначили аліменти в розмірі 1/2 частини з усіх видів доходів.

Аргумент касаційної скарги про те, що відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнені учасники бойових дій, а тому з відповідача не повинен стягуватися судовий збір, колегія суддів відхиляє. Оскільки ОСОБА_5 є відповідачем у справі, і у межах цієї справи ним не заявлено вимог, пов'язаних з порушенням його прав. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі №295/4972/17 (провадження №61-36594св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення в оскарженій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення в оскарженій частині без змін.

Оскільки рішення в оскарженій частині залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель