Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/11753/16-ц

провадження № 61-33446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Харківська обласна рада, Комунальний заклад охорони здоров`я «Харківський обласний клінічний онкологічний центр»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської обласної радина рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року у складі судді Губської Я. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської обласної ради, Комунального закладу охорони здоров`я «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» (далі - КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр») про скасування рішення, наказу та поновлення на роботі.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 03 жовтня 2008 року між ним та Харківською обласною державною адміністрацією був укладений контракт, на підставі якого його прийнято на посаду головного лікаря Комунального закладу охорони здоров`я«Харківський обласний клінічний онкологічний диспансер» (далі - КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний диспансер», диспансер). Додатковою угодою № 1 дію контракту продовжено до 07 жовтня 2018 року. Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 04 грудня 2009 року № 399-к його було переведено на посаду директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», де він і працював до моменту звільнення. Додатковою угодою від 05 квітня 2016 року № 2 було замінено сторони контракту, а саме Харківську обласну державну адміністрацію на Харківську обласну раду.

04 лютого 2016 року Харківською обласною радою було створено тимчасову контрольну комісію з перевірки діяльності КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», звіт якої, як зазначено в рішенні Харківської обласної ради, став підставою для його звільнення з посади на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з достроковим розірванням контракту. Вказує, що ні в звіті тимчасової комісії, ні в оскаржуваних рішеннях та наказі не зазначено, яка саме з перелічених у контракті підстав для звільнення та розірвання контракту до закінчення строку його дії була застосована при звільненні його з займаної посади. Позивач цю обставину вважав порушенням його прав та підставою для поновлення на роботі.

Також позивач у позові вказував, що тимчасовою контрольною комісію було вказано про можливе порушення ним вимог Закону України «Про запобігання корупції», а саме можливої наявності потенційного конфлікту інтересів. Проте на момент проведення перевірки ОСОБА_2 вже не входила до складу засновників ТОВ «ПАРАЦЕЛЬС-2002» та ТОВ «Аптека 288», тобто конфлікт інтересів було усунуто. Таким чином, законом передбачено можливість звільнення особи у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів лише у разі неможливості врегулювати його у інший спосіб, в тому числі через відмову від переведення на іншу посаду. Позивач наголошував на тому, що в той же час, йому не було запропоновано врегулювання можливого конфлікту інтересів в інший спосіб, і не запропоновано переведення на іншу посаду та не отримано його відмови від такого переведення.

Крім цього, позивач у позові звертав увагу на те, що у звіті міститься посилання на акт ревізії фінансово-господарської діяльності, згідно з яким виявлені порушення у фінансовій сфері КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», що призвели до завдання шкоди бюджету в особливо великих розмірах та відомості про які внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань з попередньою кваліфікацією за частиною першою статті 364 КК України. Разом з цим у звіті не зазначено, відомостей за якими саме фактами порушень були внесені до ЄДРДР, у якому саме «великому» розмірі завдано шкоди бюджету та внаслідок яких порушень. У звіті не міститься жодної інформації щодо притягнення його до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності за вчинення ним корупційних або будь-яких інших правопорушень.

Не згоден позивач і з висновками тимчасової контрольної комісії щодо невиконання ним, як керівником підприємства, постанови Харківського апеляційного господарського суду від 25 жовтня 2010 року у справі №57/159-10, якою договори оренди між КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та ТОВ «Аптека-288» було розірвано. Отже, на думку позивача, викладені у звіті тимчасової контрольної комісії висновки про нібито допущені ним порушення норм цивільного, кримінального, трудового, антикорупційного законодавства, що призвело до суттєвих порушень законних прав та інтересів територіальних громад сіл, селищ та міст Харківської області, є такими, що не відповідають дійсності і самі по собі не можуть бути підставою для звільнення його, як директора підприємства із займаної посади з достроковим розірванням контракту.

Водночас підставою для скасування наказу КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» від 25 липня 2016 року №125 «Про звільнення з посади директора та призначення виконуючого обов`язки» позивач зазначав, що наказ про звільнення виданий 25 липня 2016 року, а датою звільнення визначено дату 22 липня 2016 року, що передує даті прийняття самого наказу про звільнення та суперечить пункту 2.3.10 Положення про порядок призначення на посаду та звільнення із займаної посади керівників комунальних підприємств, установ, закладів, що є у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, області, затвердженого рішення обласної ради від 14 квітня 2016 року №138-VII.

З урахуванням наведеного позивач ОСОБА_1 просив скасувати рішення Харківської обласної ради від 23 червня 2016 року № 238-VII «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», скасувати наказ КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» від 25 липня 2016 року № 125 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України) та поновити його на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Харківської обласної ради від 23 червня 2016 року № 238-VII «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Скасовано наказ КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» від 25 липня 2016 року № 125 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України).

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статті 21, пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року апеляційні скарги КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та Харківської обласної ради відхилено.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, повністю погодився з його висновками.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2017 року Харківська обласна рада подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована доводами, аналогічними тим, що були наведені у апеляційній скарзі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу № 640/11753/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та Харківською обласною державною адміністрацією в особі заступника голови Обласної державної адміністрації ОСОБА_3 укладений контракт, згідно з умовами якого ОСОБА_1 прийнято на роботу до КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний диспансер» на посаду головного лікаря. Термін дії контракту був визначений протягом 5 років з 07 жовтня 2008 року по 07 жовтня 2013 року.

Додатковою угодою № 1 дію контракту з директором КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний диспансер» ОСОБА_1 продовжено до 07 жовтня 2018 року.

Додатковою угодою від 05 квітня 2016 року № 2 були внесені зміни до контракту від 03 жовтня 2008 року та замінено сторони контракту, а саме Харківську обласну державну адміністрацію на Харківську обласну раду, інші умови контракту залишені незмінними протягом всього строку його дії.

Згідно з відомостями в трудовій книжці позивача, розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 04 грудня 2009 року № 399-к ОСОБА_1 було переведено на посаду директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», де він і працював до дня звільнення.

Харківською обласною радою 23 червня 2016 року було прийнято рішення № 238-VII «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр». Підставою для прийняття даного рішення Харківською обласною радою вказано на результати роботи тимчасової контрольної комісії обласної ради з перевірки діяльності КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», створеної рішенням Харківської обласної ради від 04 лютого 2016 року та висновки постійної комісії обласної ради з питань соціальної політики, охорони здоров`я, реабілітації учасників бойових дій та АТО, у зв`язку з порушенням умов контракту. Також, зазначено, що Харківська обласна рада керувалась пунктом 20 частини першої статті 43, статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, рішенням Харківської обласної ради від 14 квітня 2016 року № 138- VII «Про затвердження Положення про порядок призначення на посаду та звільнення із займаної посади керівників комунальних підприємств, установ, закладів, що є у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, та визнання деяких рішень обласної ради такими, що втратили чинність».

Наказом КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» від 25 липня 2016 року № 125 ОСОБА_1 звільнено з посади директора з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року (пункт 8 частина перша статті 36 КЗпП України).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України (з передбачених контрактом підстав) суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті про його розірвання.

Пунктом 5.3 контракту від 03 жовтня 2008 року, зі змінами та доповненнями, передбачена можливість звільнення працівника з ініціативи адміністрації до закінчення строку дії контракту, зокрема: а) у випадку систематичного невиконання керівником, без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом; б) у випадку одноразового грубого порушення керівником законодавства і обов`язків, передбачених контрактом, у результаті чого виникли значні негативні наслідки для диспансеру (понесені значні збитки, сплачені фінансові санкції, тощо); в) у разі невиконання обов`язків перед бюджетом та пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, а також невиконання диспансером зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; г) у разі несплати реконструйованої податкової заборгованості протягом трьох місяців; д) за поданням службових осіб органів державного нагляду за охороною праці у разі систематичних порушень вимог чинного законодавства України з питань охорони праці; е) у разі допущення зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості.

Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок призначення на посаду та звільнення із займаної посади керівників комунальних підприємств, установ, закладів, що є у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, та визнання деяких рішень обласної ради такими, що втратили чинність, затвердженого рішенням Харківської обласної ради IV сесії VII скликання від 14 квітня 2016 року № 138 (далі - Порядок) контракт з керівником комунального підприємства може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін на підставах, встановлених чинним законодавством України, а також передбачених у контракті. При розірванні контракту на підставах, визначених у контракті, але не передбачених чинним законодавством України, звільнення проводиться згідно із пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Ухвалюючи рішення про скасування рішення Харківської обласної ради від 23 червня 2016 року № 238-VII «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», суд першої інстанції виходив з того, що це рішення не містить визначених в укладеному з позивачем умов трудового договору, які порушив ОСОБА_1 , чим порушуються права позивача таким звільненням. При цьому судом зауважено, що відповідачем Харківською обласною радою належними та допустимими доказами не спростовано, що позивач був звільнений за порушення умов підпункту «б» пункту 5.3 трудового договору (контракту) від 03 жовтня 2008 року - за одноразове грубе порушення керівником законодавства і обов`язків, передбачених контрактом, у результаті чого виникли значні негативні наслідки для диспансеру (понесені значні збитки, сплачені фінансові санкції, тощо).

Також відсутні й докази на підтвердження того, що на день звільнення позивача існували передбачені у підпункті «б» пункту 5.3 трудового договору (контракту) від 03 жовтня 2008 року підстави для його звільнення через невиконання ним постанови господарського суду про розірвання договору оренди.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідачів щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної або кримінальної відповідальності, а також висновок спеціалістів - експертного економічного дослідження від 02 вересня 2016 року № 18, оскільки ці обставини не могли бути враховані при звільненні позивача у червні 2016 року через те, що на момент його звільнення їх ще не існувало.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням чинного на момент його звільнення законодавства.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій того, що закон не зобов`язував при звільненні позивача зазначати конкретні, визначені для цього у контракті підстави (умови звільнення), оскільки підстави, передбачені контрактом, є самостійною підставою припинення трудового договору, що зобов`язує власника при звільненні керівника з цих підстав вказувати конкретні підстави, які зазначені у контракті.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленими у справі судовими рішеннями. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші наведені у касаційній скарзі аргументи аналогічні наведеним в апеляційній скарзі та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Оскільки інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуХарківської обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук