Ухвала

29 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 623/4816/8

провадження № 61-19110ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року у справі за позовом Ізюмського комунального підприємства теплових мереж до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є ліцензованим виконавцем послуг з централізованого опалення. На підставі укладеного позивачем

22 квітня 2010 року з ОСОБА_2 договору, відповідачі є споживачами послуг позивача з централізованого теплопостачання, які надаються через відповідну централізовану мережу. Позивачем було виконано обов`язки покладені на нього договором в повному обсязі, однак відповідачі своєчасно за послуги теплопостачання не сплачують та станом на травень 2018 року мають заборгованість за послуги теплопостачання в сумі

22 927,97 грн.

Уточнивши позовні вимоги Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж просило стягнути з відповідачів 22 927,97 грн заборгованості за надані послуги та стягнути судові витрати судовий збір у розмірі 1 762,00 грн у рівних частинах по 881,00 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від

14 березня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 22 927,97 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж судовий збір по 881,00 грн з кожного.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2019 року залишено без змін.

22 жовтня 2019 року через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з касаційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року. та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 році встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 623/4816/18 є: стягнення заборгованості за надані послуги в розмірі 22 927,97 грн.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

У касаційній скарзі відсутні посилання заявника на підстави, передбачені підпунктами «в», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд не звернув уваги не те, що ця справа повинна розглядатися за правилами загального позовного провадження, що суперечить вимогам частини четвертої статті 271 ЦПК України є безпідставними з огляду на таке.

Частиною четвертою статі 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз змісту заявлених позовних вимог, дає підстави дійти висновку про те, що спір виник внаслідок несвоєчасної сплати за надані комунальні послуги з теплопостачання. Тобто спір є майновим і ціна спору визначена в розмірі 22927,97 грн. А тому ця справа не підпадає під дію правил частини четвертої статті 274 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскаржені судові рішення прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року у справі за позовом Ізюмського комунального підприємства теплових мереж до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило