Справа № 199/6710/16-ц
(2/199/189/19)
19 березня 2019 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Альфа-Банк ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, -
21.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обовязків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено Договір факторингу №1. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору ПАТ «НЕОС БАНК» відступає ПАТ «Альфа-Банк» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор, шляхом надання фінансової послуги клієнту, набуває права вимоги заборгованості по кредитних договорах. Отже, внаслідок укладення вказаного договору відбулась заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 26.06.2012 № 27/54-970/2012, позичальником якого є відповідач.
У судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач або його представники до судового засідання не зявилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим зі згоди представника позивача провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення.
Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Судом встановлено, що 26.06.2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та відповідачем по справі був укладений кредитний договір № 27/54-970/2012, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 2500000,00 грн. на строк до 24 червня 2022 року (включно), зі сплатою процентів за користування кредитом. Проценти нараховуватимуться виходячи з процентної ставки за даним договором, яка є фіксованою та становить: - 20,49 % процентів річних за строковою заборгованістю та 23,49 % річних, в разі порушення позичальником своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати процентів у строки, передбачені цим договором.
21.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обовязків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено Договір факторингу №1. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору ПАТ «НЕОС БАНК» відступає ПАТ «Альфа-Банк» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор, шляхом надання фінансової послуги клієнту, набуває права вимоги заборгованості по кредитних договорах. Отже, внаслідок укладення вказаного договору відбулась заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 26.06.2012 № 27/54-970/2012, позичальником якого є ОСОБА_1 Крім того, 21.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обовязків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено Договір№1 про передачу прав за іпотечними договорами
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6(в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз'яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз'яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.
Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.
Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 від 11.02.2016 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису № 765 від 17.01.2016 року.
Під час виконання виконавчих дій було встановлено, що на вищезазначене Домоволодіння та земельну ділянку накладено арешт ухвалою Феодосійського міського суду Автономної республіки Крим від 11.03.2014 у справі № 119/997/14-к (слідчий суддя Шаповал А.В.), провадження № 1-кп/119/117/14 (номер запису про обтяження 6821937).
Згідно Інструкції «Про проведення виконавчих дій» №74/5 від 15.12.1999р., на майно, щодо якого встановлено іпотеку чи накладено заборону на відчуження, не може бути звернено стягнення «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно.
Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1378,00 грн.
На підставі наведеного, ст. ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України, ст. 4, 12, 81, 89, 141, 206, 258, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов Публічного акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги

Суддя