У Х В А Л А

29 березня 2019 року

м. Київ

справа № 461/2796/18

провадження № 61-5445ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центральної міської лікарні м. Рівне про стягнення витрат на житло,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Центральної міської лікарні м. Рівне про стягнення витрат на житло у розмірі 28 944,33 грн за час проходження інтернатури та 7 247,77 грн за час роботи у Центральній міській лікарні м. Рівне. Позов обґрунтовано тим, що наказом від 01 серпня 2012 року № 104-к її прийнято на посаду лікаря-інтерна Центральної міської лікарні м. Рівне за спеціальністю «нейрохірургія», на якій вона працювала до 30 червня 2015 року з посадовим окладом 1 460,00 грн. З 01 серпня 2015 року її прийнято на посаду лікаря-нейрохірурга для надання цілодобової допомоги у зв'язку із закінченням проходження інтернатури згідно з наказом головного лікаря Центральної міської лікарні м. Рівне від 23 липня 2015 року №93. Посилаючись на те, що під час роботи у лікарні їй не компенсовано витрат, пов'язаних із проживанням у м. Рівному під час проходження заочної частини інтернатури та у м. Києві під час проходження очної частини інтернатури, а також витрат на проживання під час роботи, просила суд позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Центральної міської лікарні м. Рівне на користь ОСОБА_1 витрати на житло під час проходження інтернатури у м. Рівне у розмірі 4 382,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу Центральної міської лікарні м. Рівне задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та відмовлено у цій частині. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

13 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев'ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено що з 1 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

З огляду на положення статті 19 у системному зв'язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом спору у зазначеній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 31 810,10 грн у відшкодування витрат на житло. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом також ураховано, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Підстав, за яких судові рішення, постановлені у зазначеній справі можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судом не встановлено і заявник на такі не посилається.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2018 року та постанова Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центральної міської лікарні м. Рівне про стягнення невиплаченої заробітної плати та витрат на житло відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. С. Олійник