Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 570/4748/15-ц

провадження № 61-5934св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Максимчук З. М., Шеремет А. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про виділення частки в натурі із спільної часткової власності.

Позивач обґрунтовувала пред'явлені вимоги тим, що відповідно до договору дарування від 03 листопада 2004 року, укладеного між нею та її матір'ю ОСОБА_5, вона є власником 47/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що складається з таких приміщень: 1-2 кухня, 1-4 жила, 1-5 жила, Г-льох, Д-сарай, Б-сарай, Ж-вбиральня, З-колодязь, а власником 53/100 частини зазначеного нерухомого майна є відповідач ОСОБА_4

У липні 2014 року позивач, маючи намір здійснити реконструкцію своєї частини житлового будинку, отримала усі необхідні дозволи і виконала таку реконструкцію. Проте вона позбавлена можливості зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації в державній реєстраційній службі, так як її частина житлового будинку не виділена в натурі.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач у судове засідання не з'являвся, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області 09 березня 2016 року у складі судді Остапчук Л. В. позов задоволено. Судом виділено ОСОБА_3 у власність частку зі спільного майна - житлового будинку АДРЕСА_1 у складі таких приміщень та споруд: 1-1 - коридор, площею - 14, 3 кв. м; 1-2 - житлова кімната, площею - 21, 6 кв. м; 1-3 - житлова кімната, площею - 16, 6 кв. м;

1-4 - кухня, площею - 9, 9 кв. м; 1-5 - санвузол, площею - 4, 7 кв. м;

1-6 - коридор, площею - 19, 6 кв. м; 1-7 - житлова кімната,

площею - 25, 9 кв. м; 1-8 - житлова кімната, площею - 21, 6кв. м; 1-9 - житлова, площею - 11, 3 кв. м, в цілому жилою площею 97, 0 кв. м, загальною площею 145, 5 кв. м, а1 - вхідний ганок; а3 - балкон; Г - погріб, Б - сарай,

Ж - вбиральня, № 2 - огорожа, № 3 - ворота з хвірткою, З - колодязь, який знаходиться в спільному користуванні, згідно з висновком щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна від 23 жовтня 2015 року № 7481, виданого КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації Рівненської обласної ради». Судом визнано, що в результаті виділу ОСОБА_3 є власником самостійного об'єкта - житлового будинку у складі наведених приміщень. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 на її частку в житловому будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оскільки між сторонами, як співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1, не виникають непорозуміння та суперечки щодо користування, утримання та збереження цього майна, вони використовують свої частини будинку окремо та самостійно одну від одної, частка, яку позивач просить виділити їй в натурі, є відокремленою, суд дійшов висновку, що такий виділ в натурі частки в спільній частковій власності є можливим. Зважаючи на те, що житловий будинок розділено в натурі між співвласниками, то при цьому необхідно припинити право спільної часткової власності позивача на належну їй частку в житловому будинку.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що позивач не оскаржувала відмову державного реєстратора прав на нерухоме майно в реєстрації її прав, а вимагала виділити в натурі частку зі спільної часткової власності. Матеріали справи не містять згоди відповідача як співвласника спірного домоволодіння на добудову до будинку мансарди. У матеріалах справи наявний висновок КП «Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації» від 23 жовтня 2015 року, відповідно до якого до 47/100 частини будинковолодіння увійшли всі поліпшення, які зроблені позивачем у результаті реконструкції її частини будинку. Суд першої інстанції в порушення статті 11 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), вийшов за межі позовних вимог та визнав за позивачем право власності на самочинне будівництво, хоча нею такі вимоги не заявлялись.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв'язку у грудні 2016 року, ОСОБА_3 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник стверджує, що не відповідають дійсності висновки апеляційного суду про відсутність згоди відповідача як співвласника спірного домоволодіння на добудову до будинку мансарди, оскільки в матеріалах справи наявна заява-розписка відповідача від 25 червня 2014 року, посвідчена 25 червня 2014 року Виконавчим комітетом Обарівської сільської ради та зареєстрована в реєстрі за № 47, в якій він надав згоду на проведення реконструкції. На переконання заявника, безпідставними є твердження апеляційного суду про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки в рішенні суду відсутні висновки щодо визнання права власності на самочинне будівництво. В матеріалах справи наявні документи, які підтверджують, що реконструкцію частини житлового будинку проведено із дотриманням вимог чинного законодавства.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є співвласником будинку АДРЕСА_1 та зазначено, які саме приміщення (будівлі) входять до складу частки позивача. В резолютивній частині рішення суду першої інстанції площа цих приміщень, як і належна ОСОБА_3 площа, значно збільшилася. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішенні суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2004 року, ухваленим у іншій цивільній справі № 22а-141/2004, яке набрало законної сили, здійснено визначення розміру часток співвласників та визначено порядок окремого користування приміщеннями та спорудами спірного домоволодіння. Судом визнано за ОСОБА_7 право власності на 53/100 частини домоволодіння, у складі таких приміщень: 1-1 коридор, 1-3 житлова кімната, 1-7 житлова кімната, сарай «В», літня кухня «Б», огорожа № 1, колодязь «К» - залишено у спільному користуванні з ОСОБА_5. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 47/100 частини домоволодіння, у складі таких приміщень: 1-2 кухню, 1-4 жилу кімнату, 1-5 жилу кімнату, льох «1», сарай «Д», сарай «Б», вбиральня «Ж».

09 листопада 2004 року ОСОБА_5 подарувала свою частину будинку

ОСОБА_3, позивачу у цій справі. Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є співвласниками зазначеного домоволодіння на наведених частках з визначеним порядком користування його приміщеннями.

21 липня 2014 року ОСОБА_3 отримала будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку на АДРЕСА_1.

31 липня 2014 року відповідно до рішення Виконавчого комітету Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області присвоєно поштову адресу частині житлового будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_8

24 липня 2014 року в Інспекції державного архітектурного контролю у Рівненській області зареєстровано повідомлення ОСОБА_8 про початок виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку на АДРЕСА_1.

10 вересня 2015 року в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому здійснювалися на підставі повідомлення про початок їх виконання.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що позивач в цьому судовому провадженні заявила вимогу саме про виділ в натурі у її власність частки зі спільного майна разом із реконструйованою нею частиною, а також про визнання того, що в результаті такого виділу вона є власником самостійного об'єкта - житлового будинку, з одночасним припиненням її права спільної часткової власності.

Щодо правового статусу спільного домоволодіння

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що поділ спірного домоволодіння шляхом виділення часток співвласників у натурі вже відбувся на підставі рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2004 року у справі № 22а-141/2004. Верховний Суд не погоджується із такими висновками апеляційного суду та вважає їх помилковими.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України

від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен співвласник має право вимагати від інших передання йому у володіння та користування конкретної частини спільного майна, що відповідає його частці у праві власності (частина третя статті 358 ЦК України). При цьому право спільної часткової власності, безумовно, не припиняється. Це право може припинитися для співвласника за його волею у разі поділу спільного майна (стаття 367 ЦК України), виділу з нього частки (стаття 364 ЦК України) або шляхом розпорядження співвласником своєю часткою (статті 361, 362 ЦК України).

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2004 року у справі № 22а-141/2004 вирішено спадковий спір між спадкоємцями, здійснено поділ спадкового майна із визначенням розміру часток співвласників у праві на спільне майно - спірний будинок - з одночасним встановленням певного порядку користування цим будинком, що перебуває на праві спільної часткової власності. Припинення права спільної часткової власності у зв'язку із визначенням певного розміру часток співвласників та встановленням порядку користування співвласниками спільним майном не відбулось.

При цьому, порядок користування спільним майном є обов'язковим й для сторін у цій справі.

Щодо правового режиму реконструйованої частки ОСОБА_3 у спільному майні

Юридична доля поліпшень, зроблених одним із співвласників у спільному майні, підлягає визначенню згідно із положеннями частин третьої-п'ятої статті 357 ЦК України, за змістом яких співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов'язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об'єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту частини першої статті 187 ЦК України, нерозривний зв'язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень; 2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.

У разі, якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників.

Частки співвласників можуть бути змінені на підставі договору між співвласниками або на підставі судового рішення. За відсутності хоча б однієї із наведених умов поліпшення жодним чином не вплине на зміну часток у праві спільної часткової власності.

Наведені правила частини третьої статті 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. При цьому обов'язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не торкаються іншої частки у спільному майні, то застосовуються положення частини четвертої статті 357 ЦК України, відповідно до якої не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов'язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку.

У ЦК України встановлюються особливі правила щодо добудови (прибудови), здійсненої одним із співвласників житлового будинку, іншої будівлі або споруди.

Така добудова (прибудова) не є об'єктом права спільної власності і жодним чином не впливає на розмір часток, а стає об'єктом права власності лише того співвласника, який її зробив, за таких умов: 1) добудова (прибудова) зроблена за рахунок лише цього співвласника, а не інших співвласників; 2) добудова (прибудова) здійснена у встановленому законом порядку, що є необхідною передумовою для державної реєстрації права на нерухоме майно і набуття права власності на нього (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України);

3) добудова (прибудова) не порушує прав інших співвласників, наприклад, не створює для них перешкод у користуванні майном, яке вони здійснюють згідно за домовленістю між собою (частини другої статті 358 ЦК України).

За наведених обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку про обов'язковість згоди відповідача на добудову позивачем до будинку мансарди як співвласника спірного домоволодіння, оскільки вирішальною обставиною в контексті оцінки порушення прав відповідача, яка підлягала з'ясуванню судом, було те, чи здійснена ця добудова у встановленому законом порядку та чи порушує права останнього як співвласника.

Щодо можливості виділу частки в натурі

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

За правилом частини третьої статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не підлягають обов'язковій експертизі проекти будівництва об'єктів I-III категорій складності.

За змістом пунктів 1-2 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю (далі - орган державного архітектурно-будівельного контролю) - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування; реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності.

Відповідно до частин першої-третьої статті 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» усі об'єкти будівництва поділяються на I, II, III, IV і V категорії складності. Категорія складності об'єкта будівництва визначається відповідно до будівельних норм та державних стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об'єкта будівництва. Віднесення об'єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.

У справі, що переглядається, об'єкт будівництва за державним класифікатором будівель та споруд ДК-018-2000, затвердженим і введеним в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року № 507, відноситься до категорії 1110.3 «Будинки садибного типу», а згідно з повідомленням про початок виконання будівельних робіт від 24 липня 2014 року відноситься до ІІ категорії складності.

Суди встановили, що ОСОБА_3 отримала будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку, зареєструвала в Інспекції державного архітектурного контролю у Рівненській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт на реконструкцію житлового будинку, надалі здійснили необхідні будівельні роботи, по їх завершенню - зареєструвала декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому виконувались на підставі повідомлення про початок їх виконання, а отже відсутні правові підстави стверджувати про те, що прибудова є самочинною.

Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні безпідставно застосував положення Закону України «Про планування і забудову територій», який втратив чинність на підставі Закону України від 17 лютого 2011 року, тобто до виникнення спірних правовідносин.

За приписами частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Апеляційний суд на зазначені вимоги закону не врахував, дійшов передчасного висновку про відмову у позові, не роз'яснивши учасникам справи право на звернення із клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою з'ясування технічної можливості фактичного виділу частки ОСОБА_3 у самостійний об'єкт права власності із припиненням права спільної часткової власності.

Одночасно з урахуванням положень частини четвертої статті 357 ЦК України з метою повного, об'єктивного і всебічного з'ясування обставин справи суд повинен був сприяти з'ясуванню обставини того, чи порушує здійснена ОСОБА_3 за свій рахунок прибудова права іншого співвласника ОСОБА_4

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

За приписами частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права щодо змагальності сторін цивільного судочинства, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Необхідність дослідження доказів, наявних у справі, та встановлення наведених обставин, враховуючи встановлені межі розгляду справи судом касаційної інстанції, позбавляють Верховний Суд можливості вирішити справу по суті та зумовлюють необхідність направлення справи на новий розгляд.

За правилами пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи те, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам, то за правилами статті 411 ЦПК України справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, Верховний Суд враховує те, що справа перебуває на розгляді у судах вже тривалий час, а апеляційний суд цивільним процесуальним законом наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам, а також ту обставину, що апеляційним судом при вирішенні спору по суті неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик