П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року місто Київ

справа № 760/14764/16-ц

провадження №22-ц/824/2866/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Шереметьєвої Л.А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 11 травня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області. Шлюбні відносини фактично припинені. Відповідач тривалий час проживає окремо. Спільного бюджету вони з ОСОБА_3 не мають, спільне господарство не ведуть. Шлюбні відносини припинені, збереження сім'ї суперечить її інтересам, а тому такий шлюб підлягає розірванню.

До укладення шлюбу, вона народила від відповідача ОСОБА_3 - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Донька проживає разом з нею, окремо від батька. Вона самостійно матеріально забезпечує дитину одягом, продуктами харчування, купує необхідні речі та забезпечує інші потреби доньки для її нормального та сталого розвитку. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання доньки не надає.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Розірвано шлюб, зареєстрований 11 травня 2012 року в Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Стягнуто щомісячно з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 4000 грн., починаючи з 30 серпня 2016 року і до повноліття.

Вирішено питання розподілу судового збору.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення були неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи; неправильно та неповно досліджено докази у справі; висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права. Зокрема, суд розглянув справу у його відсутність, про розгляд справи він не був повідомлений.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що за час спільного проживання сторони не змогли утворити міцної та дружньої сім'ї, а суперечності, що виникали між сторонами з різних причин, призвели до її розпаду. Разом з тим, він та позивач ОСОБА_2 не мали на меті створення сім'ї, з відповідними правами та обов'язками, а тому ним був поданий до суду позов про визнання шлюбу недійсним.

Вважає, що позивачем не надано доказів, в обґрунтування позовних вимог, а позов ґрунтується лише на припущеннях позивача щодо визначення розміру аліментів необхідних для утримання малолітньої дочки.

Крім цього, суд не прийняв до уваги те, що у нього на утриманні перебувають батьки, які є інвалідами та проживають на території проведення ОСС. Крім цього, матеріали справи не містять доказів про те, що він має нерегулярний, мінливий дохід, а тому до нього має застосовуватись положення ст. 184 СК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без мін, як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Як убачається із матеріалів справи, при поданні апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 зазначив адресу для отримання кореспонденції: АДРЕСА_3, відповідно на яку апеляційним судом неодноразово направлялись судові повістки про призначення розгляду справи на 13 лютого 2019 року, 27 лютого 2019 року, 20 березня 2019 року, конверти повернуті до суду без вручення в зв'язку закінченням терміну зберігання /а.с. 165-166,184-185, 188-189/.

Крім цього, судом направлялись судові повістки представнику відповідача - ОСОБА_6 на адресу зазначену в довіреності:АДРЕСА_4, конверти з поштовим вкладенням повернуті до суду за закінченням терміну зберігання /а.с.160-161,176-177,186-187/.

Відповідно до вимог частини першої статті 6 Конвенції, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Повідомлення для відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи було розміщено на сайті «Судова влада» /а.с. 182,183/, причини своєї неявки відповідач не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з'явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 подала позов до суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва від 7 вересня 2016 року відкрито провадження у цій справі, призначено судове засідання на 10 жовтня 2016 року.

Поштовий конверт з поштовим вкладенням, а саме: з копією ухвали суду про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви, направлені відповідачу на зазначену у позовній заяві фактичну адресу місця проживання (08293 Київська область, м.Буча, вул.. Шевченка, б. 48-б, кв. 18). Разом з тим конверт з поштовим вкладенням повернувся до суду, з довідкою поштового відділення « за закінченням терміну зберігання» (а. с. 22-23).

У зв'язку з цим, у судовому засіданні оголошено перерву до 31 жовтня 2016 року, а в подальшому - на 14 грудня 2016 року, повідомлення про проведення яких відповідач ОСОБА_3 також не отримував, про що свідчать поштові конверти з зворотними повідомленнями та довідками поштового відділення про повернення таких «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 24-15; 32-33).

14 грудня 2016 року суд першої інстанції ухвалив заочне рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

27 травня 2018 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, у задоволенні якої ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва від 17 жовтня 2018 року було відмовлено.

ОСОБА_3 оскаржив заочне рішення в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, зокрема, посилався на порушення місцевим судом норм процесуального права щодо належного повідомлення його про час і місце розгляду справи.

За змістом положень частин 1, 4, 5, ст. 74 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи до 15 грудня 2017 року) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі у судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка- повідомлення- завчасно. Судова повістка разом з розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Відповідно до положень ч.1, 2, 3, 9 ст. 76 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи до 15 грудня 2017 року) судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 9 ст. 74 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи до 15 грудня 2017 року)передбачено, якщо відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляд справи. Повернення судового повідомлення з відміткою поштового відділення «повернуто за закінченням терміну зберігання» не є належним повідомленням особи про час та місце розгляду справи.

Суд першої інстанції, незважаючи на відсутність відомостей про те, що відповідач ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, розглянув справу без його участі.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 74, 76, 169 ЦПК України (в редакції закону, що діяла на момент розгляду справи, до 15 грудня 2017 року).

Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно до ч.1 ст. 169 ЦПК України (в редакції закону, що діяв на момент розгляд справи, до 15 грудня 2017 року) суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких немає відомостей, що їм вручені судові повістки

Однак, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, розглянув справу без належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи за позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, розгляд справи не відклав, причин неотримання заявником повідомлення не з'ясував, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

З огляду на наведене, та зважаючи на те, що судом першої інстанції розглянуто справу без участі відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі зареєстрованому 11 травня 2012 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис 127 /а.с.6/.

Сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.7/.

Дитина проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні.

Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом установлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися Примирення сторін є неможливим.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 у грудні 2014 року виїхав до Іспанії та мешкав у Барселоні та Севільї. З вересня 2016 року мешкав у місті Валенсія /а.с.54-64/.

Колегія суддів вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного бюджету та побуту не ведуть, проживають окремо, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що укладений з ОСОБА_2 шлюб є недійсним у зв'язку з його фіктивністю є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст. 8 Закону України від «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд ураховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону.

Судом установлено, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_4: АДРЕСА_5. Позивач ОСОБА_2 взята на облік внутрішньо переміщених осіб Управлінням соціального захисту населення у Солом'янському районі м. Києва з 23 грудня 2014 року, а ОСОБА_4 - з 5 квітня 2016 року. Фактичне місце проживання (перебування): АДРЕСА_6 /а.с.8/.

ОСОБА_4 навчається в середній загальноосвітній школі №60 комплексного розвитку дітей «Росток» м.Києва в третьому класі з 1 вересня 2014 року /а.с.190/.

Згідно виписки Пенсійного фонду України за формою ОК-7 за 2015 рік ОСОБА_2 отримала дохід в розмірі 24424,18 грн., а з січня до серпня 2016 року отримала дохід в розмірі 10000 грн. /а.с.18/.

ОСОБА_2 працює у ФОП ОСОБА_8 з 1 березня 2016 року на посаді продавець до теперішнього часу, заробітна плата з вересня 2016 по січень 2017 року складала 2000 грн., з лютого 2017 по жовтень 2017 року складала 3200 грн. /а.с.192,193,194, 195/.

За відповідачем ОСОБА_3 зареєстроване на праві власності нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 /168-169/.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі дитина сторін проживає разом з матір'ю, що не заперечується відповідачем, так як ОСОБА_3 є її батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_2 обов'язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов'язку не досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки.

Згідно статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні ОСОБА_3 перебувають непрацездатні батьки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки документів, які б свідчили, що відповідач несе будь-які витрати по їх утриманню, а вони є членами його сім'ї і знаходяться у нього на утриманні, матеріали справи не містять.

Крім того посилання ОСОБА_3 на те, що в матеріалах справи відсутні докази що він має нерегулярний, мінливий дохід, а тому до нього повинні застосовуватися положення ст. 184 СК України є безпідставними, оскільки останній не надає належних та допустимих доказів протилежного.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 є молодою працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання доньки у визначеній сумі.

Доньці сторін майже 12 років, а тому, як підліток, вона має потреби у достатньому матеріальному забезпеченні. Загальновідомою є та обставина, що економіко-фінансова обстановка у державі є нестабільною, та такою де постійно має місце підвищення вартості життя. Хоч держава і визначила мінімально прожитковий мінімум, але такий за високих цін на товари споживання є далеко не достатнім для дитини відповідного віку. За цих обставин, колегія суддів вважає, що витрати позивачки на утримання доньки є значно вищими ніж вона їх може забезпечити (харчування, одягання, обування, забезпечення житлом, лікування, забезпечення розумового, духовного, морального і соціального розвитку). А звідси, дані обставини не підлягають доказуванню як того вимагає відповідач, так-як вони є природними потребами.

Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин, які б унеможливлювали сплату відповідачем аліментів в сумі 4000 грн. щомісячно, останній, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надав.

Враховуючи, що відповідач є молодою, здоровою, працездатною особою, інших дітей, непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати відповідно до Сімейного Кодексу України, немає і враховуючи те, що кожна дитина має право на належне утримання, достатній рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також вимоги ст.ст. 180, 182, 184 СК України, розмір аліментів слід визначити у сумі 4000 грн., які підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки, щомісячного, до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, апеляційний суд враховує, що в ході розгляду судом цього спору відповідачем не наведено обставин, які в контексті ст.182 СК України, свідчили б про відсутність можливості сплачувати аліменти в заявленому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_3 не позбавлений права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану однієї з сторін, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 11 травня 2012 року в Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - розірвати.

Стягнути щомісячно з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.Луганська, ІПН НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7; фактичне місце перебування внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_8 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 4000 грн., починаючи з 30 серпня 2016 року і до повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.Луганська, ІПН НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7; фактичне місце перебування внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_8 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551, 20 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.Луганська, ІПН НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7; фактичне місце перебування внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_8 судовий збір в розмірі 768,40 грн. на користь держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 березня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус