Головуючий суду 1 інстанції - Колядов В.Ю.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 431/7194/18
Провадження № 22-ц/810/662/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Назарової М.В., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового

засідання: Сінько А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 червня 2019 року, ухваленого Старобільським районним судом Луганської області у складі судді Колядова В.Ю. в приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на період навчання.

В обґрунтування позову вказав, що є студентом 3 курсу Московського політехнічного університету денної форми навчання і потребує матеріальної допомоги. Відповідач є його батьком, матеріальної допомоги йому не надає. Розмір його стипендії становить 6000 російських рублів, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.12.2018 року становить близько 1465,81 грн. Відповідач має змогу надавати йому матеріальну допомогу, оскільки працює, отримує заробітну плату у розмірі більше 30000 грн., є працездатним, на утриманні інших дітей та непрацездатної дружини, батьків не має. Просив суд стягнути з відповідача на його користь аліменти на своє утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ним 23 річного віку за умови продовження навчання.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 26.06.2019 року позов задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання до досягнення ним 23 років, при умові продовження навчання в розмірі 1/6 частини від всіх доходів відповідача щомісячно, починаючи з 27.12.2018 року. На користь держави з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у розмірі 768 грн.40 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, скаржник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на нього, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір його заробітної плати за вирахуванням податків та зборів становить менше ніж 30000 грн. На його утриманні знаходяться батьки, які є інвалідами, донька та дружина, тому у разі стягнення аліментів у розмірі визначеному судом, дохід позивача буде становить близька 11000-12000 грн., а на кожного члена його сім`ї дохід буде у розмірі менше ніж 5000 грн., що на його думку порушує принцип соціальної справедливості. Відповідно до ст. 76 Закону України від 23.06.2005 року «Про міжнародне приватне право» однією з підстав визначення підсудності справ судам України з іноземним елементом є якщо у справі про сплату аліментів або встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. У відповідності до ст. 3 Закон, якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України правила про підсудність, передбачені в міжнародних договорах, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права. Позивач є громадянином республіки Узбекистан, тому у відповідності до статті 32 Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах якщо місце проживання будь -якого з батьків та дітей знаходиться на території другої Договірної сторони, то правовідносини між ними визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. Відповідно до ст. 58 Договору цей договір не торкається положень інших міжнародних договорів, учасниками яких є Договірні Сторони. Після набуття чинності Договором положення Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, 1993 року, сторонами якої є Україна та Республіка Узбекистан, застосовуються Договірними Сторонами в тій мірі, доки вони не суперечать положенням цього Договору. Таким чином, скаржник вважає, що є всі правові підстави для закриття провадження у справі на підставі ст. 255 ЦПК України, оскільки процес виник або неправомірно при відсутності в заінтересованої особи права на звернення до суду за захистом, або не може бути продовжений з інших причин, у тому числі і в зв`язку з волевиявленням сторін по розпорядженню своїми правами.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що рішенням Наманганського міжрайонного суду з цивільних справ від 21.02.2002 року № 432 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 у розмірі ј частини від щомісячних доходів на утримання сина. Однак дане рішення суду виконано відповідачем частково, оскільки останній скриває свій реальний дохід, сплачуючи аліменти в нижчому розмірі, як безробітний. З 03.08.2016 року позивач є студентом Московського політехнічного університету, тому потребує матеріальної допомоги з боку батька, який зобов`язаний її надавати. Останній має можливість сплачувати аліменти, оскільки працює, отримує заробітну плату, розмір якої становить більше 30000 грн. щомісячно, не є інвалідом, є працездатним, має нерухомість та транспортний засіб. Таким чином, скаржник вважає, що позивач потребує матеріальної допомоги з боку батька, а відповідач має можливість її надавати.

У судовому засіданні відповідач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення суду та закрити провадження у справі.

В судове засідання з`явився відповідач, підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Від представника позивача Полупанової О.О. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача ОСОБА_1 та її участі, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, з врахуванням доводів зазначених у відзиві.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак вимогам закону рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу сину, оскільки є працездатним, працює, отримує заробітну плату, а перебування на його утриманні непрацездатних батьків не позбавляє його щодо аліментного обов`язку стосовно свого повнолітнього сину.

Однак з таким висновком суду погодитись судова колегія не може, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 є студентом денної форми навчання та навчається на факультеті «Холодильна, кріогенна техніка і сиситеми життєзабезпечення» у Московському політехнічному технікумі, що підтверджується довідкою Московського політехнічного універститету (а.с.14, т.1).

З копії паспорта позивача ОСОБА_1 вбачається, що він є громадянином Узбекистану (а.с.163, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Полупанову О.О. звернувся до Старобільського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на навчання.

Згідно статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Питання підсудності цивільних справ урегульоване в главі 2 розділу І ЦПК України, яка визначає предметну, суб`єктну, інстанційну та територіальну юрисдикцію (підсудність) справ, та статтею 497 ЦПК України врегульовано підсудність судам України справ з іноземним елементом, відповідно до положень якої, підсудність цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою Україною.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Отже, на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає предметну, суб`єктну, інстанційну та територіальну юрисдикцію. Закон України «Про міжнародне приватне право» в свою чергу передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність.

Таким чином, суди під час вирішення питання про підсудність справ з іноземним елементом, повинні керуватися як нормами ЦПК України, так і нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» і нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (ст. ст. 75-77 Закону).

Згідно зі ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Відповідно до п.4 ст. 76 Закону України «про Міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо у справі про сплату аліментів або встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

Відповідно до статті 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яку ратифіковано Законом України

N 240/94-ВР ( 240/94-ВР ) від 10.11.1994 року правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно

проживають діти.

Згідно положень статті 32 Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року права і обов`язки батьків та дітей, у тому числі зобов`язання батьків по утриманню дітей, визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають постійне спільне місце проживання, а за відсутністю постійного спільного місця проживання батьків та дітей їх взаємні права та обов`язки визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.

На вимогу позивача в аліментних зобов`язаннях застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої постійно проживає дитина.

Договором між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах від 19.02.1998 року, який було ратифіковано Законом України N 238-XIV (238-14) від 05.11.1998 року передбачено: правовідносини між батьками та дітьми визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Якщо місце проживання будь-якого з батьків та дітей знаходиться на території другої Договірної Сторони, то правовідносини між ними визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина (ч.1-2 ст. 32).

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) закріплено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

З аналізу вказаних положень закону та міжнародних договорів, які були ратифіковані Україною, Закону України «Про міжнародне приватне право», судова колегія дійшла висновку про непідсудність даної справи з іноземним елементом розгляду у національних судах України, оскільки позивач у справі є громадянином Узбекистану, проживає в м. Москва Російської федерації, і в цьому випадку актами міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, визначено договірними сторонами розгляд справи за місцем проживання позивача у справі.

Таким чином, суд першої інстанції при відкритті провадження у справі з іноземним елементом не з`ясував питання про те, чи поширюється його компетенція на розгляд даної справи, не врахував, що дана справа не підлягає розгляду національним судом України, що призвело до незастосування тих норм закону і міжнародних договорів, що підлягають застосування у даному випадку.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно зі ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі на підставі п.1.ч.1.ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 255, 367,376,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 червня 2019 скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання закрити.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повного тексту постанови - 25 жовтня 2019 року.

Головуючий: Н.В. Стахова

Судді В.В. Кострицький

Н.В. Назарова