Справа №538/2365/13-ц Провадження по справі №6/538/4/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Бондарь В.А.

за участю секретаря судового засідання: Криворучко В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся 21 грудня 2019 року до суду із заявою в якій просить скасувати відносно нього тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Свою заяву мотивує тим, що на виконанні відділу ДВС Лохвицького РУЮ перебувало виконавче провадження № 18304022 з примусового виконання № 1228 виданого 29.06.2001 року Лохвицьким районним судом щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000,00 моральної шкоди. Виконавчий документ прийнятий до виконання 19.03.2010 року, що державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 14.11.2013 року Лохвицьким районним судом Полтавської області подання начальника відділу ДВС Лохвицького РУЮ про тимчасове обмеження без вилучення паспортного документа у праві виїзду за межі України відносно нього задоволено, про що дізнався лише 09.10.2018 року коли рішення уповноваженої особи підрозділу охорони державного контролю від 09.10.2018 року за №563 відмовлено в перетині державного контролю України. На даний час зазначене виконавче провадження закрито про це повідомлено листом Лохвицького районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 07.11.2018 року № 9720/10.15-28 повідомлено, що державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Заявник у судове засідання не з'явився, але надіслав на адресу суду заяву в якій просить заяву задоволити та розглядати справу без його участі.

Начальник Лохвицького РВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області в судове засідання не з'явилася, але надіслала на адресу суду клопотання в якому просила. Пояснила, що на виконанні у відділ ДВС Лохвицького РУЮ перебувало виконавче провадження № 18304022 з примусового виконання виконавчого листа №1/228, виданого 29.06.2001 року Лохвицьким районним судом, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000, 00 грн. моральної шкоди, залишок боргу становив 8535,29 грн. Під час виконання вказаного виконавчого провадження державним виконавцем направлено до Лохвицького районного суду подання про тимчасове обмеження виїзду за межі України, яке ухвалою суду 14.11.2013 року задоволено та тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України боржника - громадянина ОСОБА_1. Згідно ухвали Лохвицького районного суду по справі № 6/32/11 ОСОБА_1 був оголошений в розшук. 20.08.2014 року в порядку п. 7 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" (від 21.04.1999р. №606-14, який був чинний на момент примусового виконання рішення) державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу.

Станом на день розгляду справи на виконанні Лохвицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області знаходиться зведене виконавче провадження № 57110110, до складу якого входить:

- виконавче провадження №57098770 з виконання Виконавчий лист № 2/538/262/17 виданий 04.12.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" борг в сумі 10 851,34 грн.;

- виконавче провадження № 56872839 з виконання Виконавчий напис № 3374 виданий 12.05.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" борг в сумі 14018,15 грн.

Зазначила, що повернення виконавчого документу без виконання не зупиняє дії ухвали про тимчасове обмеження без вилучення паспортного документа у праві виїзду за межі України боржника.

Окрім того додала, що ОСОБА_1 має на меті виїзд за межі України, при цьому не погасивши заборгованість на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" в зв'язку з чим просить в задоволенні заяви відмовити.

Відповідно до ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Законом № 2475-VIII від 03.07.2018 року було внесено зміни до ст.441 ЦПК України, яку доповнено частиною п'ятою, що встановлює право суду скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Закон України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для закордонних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд в Україну, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконанні зобовязання до виконання зобовязань або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або заперечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовязань.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка у відповідності до ст. 9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод громадян», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» є частиною національного законодавства, передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обовязку, встановленого законом.

Тобто, обмеження у свободі пересування фізичної особи у вигляді невиконаного рішення суду є тією підставою, яка на законних підставах обмежує особу у праві виїзду за межі країни.

При цьому, відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Також, відповідно до пункт 34 рішення Європейського суду з прав людини, ухваленому 07 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, може застосовуватись судами як джерело права: «суд знову наголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь-якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень».

Тобто, пріоритетність обов'язковості виконання судового рішення є як конституційною нормою так і захищена практикою Європейського суду з прав людини, що суд має враховувати, здійснюючи контроль за виконанням судового рішення.

На переконання суду, виконання судового рішення є комплексним поняттям, яке включає в себе як його добровільне виконання зобов'язаною особою так і примусове виконання на підставі відповідних норм Закону.

Окрім того, повернення виконавчого документу без виконання не зупиняє дії ухвали про тимчасове обмеження без вилучення паспортного документу у праві виїзду за межі України при наявності іншого виконавчого провадження.

Таким чином, зважаючи на те, що боргові зобов'язання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ "ПриватБанк" за зведеним виконавчим провадженням не врегульовані у встановлений законодавством спосіб, а докази його виконання боржником відсутні, суд доходить висновку, що заходи забезпечення виконання цього судового рішення у вигляді тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України є актуальними, а підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст. 441 ЦПК України, суддя -

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України - відмовити.

Розяснити заявнику, що відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Лохвицького районного суду

Полтавської області ОСОБА_4