ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/3730/16-ц

Провадження № 22-ц/790/1511/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Бровченко І.О.,

суддів: Кіся П.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року в складі судді Зуб Г.А.,

встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 191263 грн. 45 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року з ОСОБА_2 стягнуто на її користь заборгованість за договорами позики у сумі 143285 грн. 57 коп. та судові витрати у сумі 1540 грн. 16 коп. Державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2018/17232/2012 від 02 грудня 2013 року, однак з моменту ухвалення рішення суду і до цього часу відповідач ОСОБА_2 його не виконує, тому просила суд застосувати індекс інфляції та 3% річних до всієї суми заборгованості за період з 22 жовтня 2012 року по 01 березня 2016 року та стягнути з відповідача суму збитків з урахуванням інфляції в розмірі 109290 грн. 79 коп., суму 3% річних в розмірі 13484 грн. 65 коп., суму відсотків за користування коштами за обліковою ставкою НБУ в розмірі 62305 грн. 53 коп.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 191263 грн. 45 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1932 грн. 13 коп.

Постановою Верховного суду від 04 квітня 2018 року вказані судові рішення скасовані та справу направлено на новий розгляд до Київського районного суду м. Харкова.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, та вказала, що відсотки не можуть бути стягнені за договором, в якому відсотки за користування коштами не передбачені, та індекс інфляції не застосовується до позики, яка визначена в доларах США.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2018 року в задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування коштами та прострочення грошового зобов'язання задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних в розмірі 13484 грн. 65 коп.., та інфляційні збитки в розмірі 51141 грн. 75 коп., а всього 64626,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 646,26 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 22 жовтня 2012 року по 01 березня 2016 року є передчасними, оскільки безоплатність договору встановлена самими договорами позики. Судом встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов'язання у зв'язку з чим відповідно до вимог ст. 625 ЦК України стягнув з відповідача 3% річних за договорами позики та інфляційні втрати згідно договору позики від 01 березня 2007 року. Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат за договором позики від 27 травня 2010 року суд виходив з того, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Суд помилково прийшов до висновку щодо передчасності стягнення процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України. Судом було проігноровано той факт, що хоч безоплатність договору і встановлена договорами, однак договорами не встановлені розміри процентів після спливу строку повернення грошових коштів, що призвело до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме частини першої статті 1048, частини першої статті 1050 ЦК України, що потягло ухвалення незаконного рішення. При ухваленні судового рішення судом не враховано висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 07 червня 2016 року у справі № 6-1412цс16. Вважає, що судом неправильно визначено природу грошового зобов'язання, а саме договору позики від 27 травня 2010 року, який був визначений у гривні. В договорі позики хоч і зазначався еквівалент в іноземній валюті до суми позики, однак предметом договору була гривня, а розмір заборгованості стягувався до еквіваленту за офіційним курсом НБУ.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає без задоволенню частково, а оскаржуване судове рішення - зміні, оскільки рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2013 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість у сумі 143285 грн. 57 коп. та судові витрати у справі. Це рішення набрало законної сили, однак виконано не було.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз змісту заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2018/17232/2012 свідчить, що цим рішенням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто за договорами позики від 01 березня 2007 року та від 27 травня 2010 року143285 грн. 57 коп., з яких: за договором позики від 01 березня 2007 року: 62620 грн. - основний борг, 2379 грн. 56 коп. - інфляційні втрати, 2938 грн. 85 коп. - три відсотки річних за період з 01 квітня 2011 року до 22 жовтня 2012 року; за договором позики від 27 травня 2010 року : 71200 грн. - основний борг, 1139 грн. 20 коп. - інфляційній витрати; 3007 грн. 96 коп. - три відсотки річних за період з 28 травня 2011 року до 22 жовтня 2012 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2018/17232/2012 проценти за користування позикою не стягувалися.

У пункті 1.1. договору позики від 01 березня 2007 року встановлено, що позика є безпроцентною.

Договір позики від 27 травня 2010 року у матеріалах справи відсутній, проте з заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 2012 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2013 року вбачається, що 27 травня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким відповідач одержав позику у сумі 9900 доларів США на строк до 27 травня 2011 року.

З розрахунку позивача вбачається, що за період з 22 жовтня 2012 року до 01 березня 2016 року розмір 3 відсотків річних складає 13484 грн. 65 коп., розмір інфляційних втрат - 109290 грн. 79 коп. та сума відсотків за користування коштами за обліковою ставкою НБУ - 62305 грн. 53 коп.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов'язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

З матеріалів справи вбачається, що 27 травня 2010 року між сторонами договір позики укладено в іноземній валюті. У пункті 1.1. договору позики від 01 березня 2007 року встановлено, що позика є безпроцентною. Договір позики від 27 травня 2010 року у матеріалах справи відсутній, проте в судовому засіданні представниками сторін погоджується та визнається, що позика за даним договором також була безпроцентною.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі, якщо період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася.

Посилання ОСОБА_1 на висновок зроблений Верховним судом України від 07 червня 2016 року у справі № 6-1412цс16 є помилковим, оскільки у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412 цс16.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов'язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення інфляційних втрат згідно договору позики від 27 травня 2010 року, суд першої інстанції виходив з того, предметом грошового зобов'язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що позов обґрунтовувався невиконанням позивачем взятих на себе зобов'язань згідно договорів позики та невиконанням заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року, яким зобов'язання визначено у національній валюті України.

З моментом ухвалення судом 17 грудня 2012 року рішення про стягнення боргу у відповідача виникло грошове зобов'язання сплатити позивачу на виконання судового рішення 71200 грн. боргу за договором позики від 27 травня 2010 року.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 22 жовтня 2012 року по 01 березня 2016 року за невиконання грошового зобов'язання за договорами позики та рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем за договором позики від 27 травня 2010 року, що підтверджує заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року про стягнення з відповідача на користь позивача 143285 грн. 57 коп., з яких заборгованості за договором позики від 17 травня 2010 року становить 71200 грн.

Враховуючи, що грошове зобов'язання за договором позики від 27 травня 2010 року згідно рішення суду визначене за рішенням суду саме у гривні, відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, то наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягненню заборгованості за договором позики від 27 травня 2010 року підлягають частковому задоволенню за період з 18 грудня 2012 (наступний день після ухвалення судового рішення) до 01 березня 2016 року.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси за відповідні періоди перемножити між собою (рекомендація про порядок застосування індексів інфляції при розгляді справи викладена в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97).

Індекс інфляції за жовтень 2012 року становить 100%, листопад 2012 року - 99,9%, грудень 2012 року - 100,2 %, за 2013 рік - 100, 5%, за 2014 рік - 124, 9%, за 2015 рік - 143, 3%, за січень 2016 року - 100,9%, за лютий 2016 року - 99, 6 %.

Отже, сукупний індекс інфляції за період з 18 грудня 2012 року по лютий 2016 року включно становить 181,13%

Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 71200 грн. за період з 18 грудня 2012 року по 29 лютого 2016 року складають 57764 грн. 56 коп. (71200 грн. х 181, 13 % - 71200).

Крім того, визначаючи розмір інфляційних втрат у зв'язку з невиконанням договору позики від 01 березня 2007 року суд першої інстанції допустив помилку щодо розрахунку загального відсотку інфляції за період з 22 жовтня 2012 року до 01 березня 2016 року, оскільки погодився з розрахунком позивача, який при здійсненні розрахунку не врахував індекс інфляції за лютий 2016 року.

Сукупний індекс інфляції за період з жовтня 2012 року по лютий 2016 року включно становить 180,95%.

Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 62620 грн. за період з 22 жовтня 2012 року по 29 лютого 2016 року складають 50690 грн. 89 коп. (62620 грн. х 180, 95 % - 62620).

З урахування зазначеного, рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат підлягає зміні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позичальником прострочено виконання грошового зобов'язання, а тому відповідач зобов'язаний сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статі 625 ЦК України. Апеляційна скарга не містить доводів з приводу стягнення 3% річних, заперечення щодо нарахувань останніх від відповідача та її представника не надходило.

Враховуючи, що суд першої інстанції належним чином обставини справи не з'ясував, його висновки не відповідають обставинам справи та як наслідок неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині, з яких виходив суд під час прийняття оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги, що зобов'язання за договором позики від 27 травня 2010 року визначені у гривні, належними та допустимими доказами не підтверджено та спростовуються заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1913 грн. та 2776 грн. 21 коп. при подачі апеляційної скарги.

Відповідно до п. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, розмір судового збору у зв'язку з розглядом справи судом першої інстанції підлягає зміні з 646 грн. 26 коп. (стягнуто рішенням суду) до 1219 грн. 73 коп.

Враховуючи, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року розмір стягнення збільшено з 64626 грн. 40 коп. до 121940 грн. 10 коп., з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у зв'язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1304 грн. 82 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року змінити в частині стягнення інфляційних втрат та розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) інфляційні втрати у розмірі 108455 грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 1219 грн. 73 коп., понесений у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 1304 грн. 82 коп., понесений у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді П.В. Кісь

Н.П. Пилипчук