Провадження №22-ц/812/573/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Миколаїв

Справа № 489/644/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Данилової О.О.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за поданням

державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену суддею Кирильчуком О.І. 14 вересня 2017 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту ухвали не зазначена

у с т а н о в и в:

21 червня 2017 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою.

В обґрунтування подання зазначав, що у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на виконанні знаходиться виконавче провадження №50054658 з примусового виконання виконавчого листа №2/489/800 від 29 березня 2013 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1, як солідарного боржника по зобов'язанням ТОВ «Наше Пиво» на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором.

Боржник ухиляється від виконання судового рішення та у нього відсутні доходи, грошові кошти та майно, за рахунок яких заборгованість могла б бути погашена.

В ході виконавчого провадження було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3, за якою в період перебування у шлюбі зареєстровано право власності на садовий будинок у АДРЕСА_1 та два мотоцикли BMW.

Посилаючись на те, що зазначене майно є спільною власністю подружжя, просив визначити частку майна ОСОБА_1, яким він володіє спільно з ОСОБА_3

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2017 року подання задоволено. Визначено, що частка ОСОБА_1 у праві власності на садовий будинок АДРЕСА_1 яким він володіє спільно з ОСОБА_3, становить Ѕ частина.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що оскаржуваною ухвалою порушується її право власника, оскільки, садовий будинок АДРЕСА_2 належить їй на підставі договору дарування, укладеного 21 грудня 2012 року з ОСОБА_3, просила скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2017 року та відмовити державному виконавцю у задоволенні подання.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно- імпортний банк України», посилаючись на пропуск апелянтом строку на апеляційне оскарження з неповажних причин, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області посилаючись на те, що на час формування довідки , а саме 2 червня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була відсутня інформація щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок , а тому у державного виконавця були правові підстави для звернення до суду з відповідним поданням, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що садовий будинок № 9 по вул. Автомобілістів у СТ «Соснове» набуто ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_1, а тому є спільною власністю подружжя. Враховуючи презумпцію рівності часток подружжя, боржнику належить Ѕ частина у праві власності на зазначене нерухоме майно.

Проте, розглядаючи справу у відсутності боржника та заінтересованої особи, суд дійшов до таких висновків без належного дослідження всіх обставин, що мають значення для справи.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця чи приватного виконавця ( ст. 443 ЦПК України). Аналогічна норма містилась в редакції процесуального закону, станом на день звернення державного виконавця до суду з таким поданням ( ст. 379 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на виконанні знаходиться виконавче провадження №50054658 з примусового виконання виконавчого листа №2/489/800 від 29 березня 2013 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1, як солідарного боржника по зобов'язанням ТОВ «Наше Пиво» на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором.

Звертаючись у червні 2017 року з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, державний виконавець, посилався на те, що боржник ухиляється від виконання судового рішення та у нього відсутні доходи, грошові кошти та майно, за рахунок яких заборгованість могла б бути погашена.

В ході виконавчого провадження було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 16 листопада 2002 року. У період перебування у шлюбі, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на садовий будинок у АДРЕСА_1.

Зазначене, підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 червня 2009 року, виданим виконкомом Баловненської сільської ради на підставі рішення Баловненської сільської ради №35 від 10 червня 2009 року, згідно якого ОСОБА_3 на праві приватної власності належить садовий будинок №9 по вулиці Автомобілістів у садівничому товаристві «Соснове» у селі Баловне Новоодеського району Миколаївської області.

Рішенням виконавчого комітету Баловненської сільської ради №35 від 10 червня 2009 року «Про оформлення права власності, присвоєння юридичної адреси» на підставі заяви ОСОБА_3 оформлено її право приватної власності на садовий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,04 га за адресою: АДРЕСА_1

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 21 грудня 2012 року (до відкриття виконавчого провадження) між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 852.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, не розірвано, не визнано недійсним, тобто договір є чинним.

За таких обставин, слід дійти висновку про те, що на час звернення державного виконавця з поданням про визначення частки боржника у майні яким він володіє спільно з іншими особами, садовий будинок не належав дружині боржника, а тому відсутні підстави для задоволення подання державного виконавця.

Що стосується посилань, викладених у відзивах відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області представниками стягувача та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» стосовно того, що право власності у ОСОБА_2 на садовий будинок на час звернення державного виконавця з поданням не виникло, оскільки державна реєстрація договору дарування відбулася лише у грудні 2018 року, то колегія суддів вважає, що такі твердження не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, дійсно згідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи права користування та володіння належним її на праві власності майном.

Відтак, відсутність реєстрації договору дарування , як правовстановлюючого документа у відповідному державному реєстрі, не впливає на правовий статус відповідного майна, не позбавляє ОСОБА_2 права власності, а тому і не надає прав ОСОБА_3, як попередньому власнику , щодо володіння, користування чи розпорядження ним.

Посилання представника ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на те, що ОСОБА_2 пропустила строк на подачу апеляційної скарги без поважних причин, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що про оскаржувану ухвалу апелянт дізналась під час отримання постанови приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме 20 лютого 2019 року та з апеляційною скаргою до суду звернулась 25 лютого 2019 року, що свідчить про те, що строк на апеляційне оскарження апелянт пропустила з поважних причин.

До того ж, питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2017 року вирішено ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 1 березня 2019 року.

Оскільки суд першої інстанції, розглядаючи подання не в повному обсязі дослідив обставини справи та не перевірив належність спірного майна боржнику та його дружині та дійшов помилкового висновку про можливість задоволення подання, то ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову у задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381,382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2017 року скасувати та постановити нову.

У задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.М. Базовкіна

О.О. Данилова

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року