Справа № 466/5404/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий - суддя Едер П. Т.

секретар с/з Репета К. М.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво,-

у с т а н о в и в:

03 липня 2019 року Позивач ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

Стислий виклад позицій сторін.

Обгрунтування позивача:

17 грудня 2015 року між нею, ОСОБА_1 (Покупець згідно договору) та ОСОБА_3 (Продавець згідно договору) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого, Продавець передає у власність, а Покупець приймає і оплачує на умовах, визначених цим договором, квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 24, 2 кв.м. та кухні, загальна площа квартири становить 36,2 кв.м.. до квартири належить комора в підвалі площею 5,8 кв.м.

За свого життя, ОСОБА_3 , біля будинку АДРЕСА_1 , було збудовано цегляний сарай загальною площею 22,4 кв.м.

В довідці ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/5876 від 22.05.2018р. зазначено, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 10.09.1970р. по АДРЕСА_1 біля будинку збудований цегляний сарай літ. «Б» (4,0 х 5,6).

Окрім того, за ОСОБА_3 було прибудовано тамбур до квартири АДРЕСА_1 загальною площею 3,5 кв.м.

З невідомих Позивачу причин. ОСОБА_3 не набув права власності на вищевказані прибудови - цегляний сарай під літ «Б» та тамбур під літ «І».

Позивач вказала, що свого життя ОСОБА_3 жодних повідомлень від органів архітектурно-будівельного контролю чи органу місцевого самоврядування, не отримував, хоча про наявність самочинного будівництва було відомо балансоутримувачу, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи. Окрім того жодних позовів про демонтаж самочинного будівництва не отримував.

Зважаючи на те, що цегляний сарай загальною площею 22,4 кв.м та тамбур загальною площею 3,5 кв.м. є приналежністю головної речі (будинку) та перебуває в користуванні Позивача, що підтверджується актом обстеження ЛКП «Тополя-406» від 14.06.2018р. № 66 то Позивач вказує на те, що, обов`язок щодо знесення самочинного будівництва, було б покладено на неї, як на правонаступника, за цивільним договором.

Також Позивач звернула увагу на те, що протягом майже 50 років, починаючи з 10.09.1970 р., тобто з моменту внесення змін в інвентаризаційні матеріали, жодних скарг та позовів від осіб, чиї права могли бути порушені від будівництва цегляного сараю не надходило, з чого можна зробити висновок, що збудований цегляний сарай літ. «Б-1» (4.0 х 5,6), загальною площею 22,4 а також тамбур літ. І, загальною площею 3,5, кв.м по АДРЕСА_1 не порушує права інших осіб, зокрема мешканців сусіднього будинку.

На підставі чого Позивач просила Визнати за нею, ОСОБА_1 , (ІПН: НОМЕР_1 ) право власності на самочинно влаштовані прибудови до квартири АДРЕСА_1 : Тамбур під інд. І площею 3,5 кв. м .; Гараж цегляний під інд. «Б» площею 22,4 кв.м.

Обгрунтування заперечень відповідача:

Відповідачем у встановлений судом строк відзив на позовну заяву подано не було.

Процесуальні дії у справі:

04 липня 2019 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

04 вересня 2019 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду.

У судовому засіданні Позивач ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала, на підставі наведених у позові доводів, надала аналогічні до них пояснення, просила позов задовольнити.

Уповноважений представник Відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечив, вважаючи доводи сторони Позивача безпідставними, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні, перевіркою доводів сторін і обставин справи та дослідженням письмових доказів встановлено наступне.

Даний позов виник із приводу визнання права власності на самочинно збудовані приміщення.

17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого, Позивач, як покупець прийняла і оплатила на умовах, визначених договором, квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 24, 2 кв.м. та кухні, загальна площа квартири становить 36,2 кв.м.. до квартири належить комора в підвалі площею 5,8 кв.м.

Продавцем за вищевказаним договором ОСОБА_3 , біля будинку АДРЕСА_1 , було збудовано цегляний сарай загальною площею 22,4 кв.м.

Відповідно додовідки ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/5876 від 22.05.2018р. зазначено, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 10.09.1970 р. по АДРЕСА_1 біля будинку збудований цегляний сарай літ. «Б» (4,0 х 5,6).

Окрім того, ОСОБА_3 було прибудовано тамбур до квартири АДРЕСА_1 загальною площею 3,5 кв.м.

ОСОБА_3 не набув права власності на вищевказані прибудови - цегляний сарай під літ «Б» та тамбур під літ «І».

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1952) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Як і поняття «цивільних прав і обов`язків», концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власносіі», а відтак і «майном» (Рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) від 25 березня 1 999 р.. заява № 31107 96. п. 54)

Порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна регулюється Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України N 127 від 24.05.2001.

Так, згідно п. 3.1. Наказу, технічній інвентаризації підлягають об`єкти всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди.

При виявленні об`єктів, які відповідно до цієї Інструкції вважаються об`єктами самочинного будівництва, суб`єкт господарювання зобов`язаний повідомити про це органи державного архітектурно-будівельного контролю, а для квартир багатоквартирних житлових будинків, одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків, гуртожитків - також місцеві органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.

Згідно пункту 24 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31.01.1966, яка діяла на момент вчинення самочинного будівництва, у випадку виявлення будинків, що збудовані самовільно, бюро технічної інвентаризації повідомляє про це виконком місцевої Ради депутатів трудящих для вжиття заходів у відповідності зі ст. 105 Цивільного кодексу УРСР, яка застосовується незалежно від часу будівництва будинку.

Статтею 105 Цивільного кодексу УРСР передбачені наслідки самовільного будівництва жилого будинку, господарських і побутових будівель та споруд.

Так, згідно ч. 3 вищезазначеної статті, господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво.

Згідно примітки п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні та ін.) не можна реєструвати окремо від жилого будинку.

Дане положення кореспондується із п. 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Зокрема, в п. 27 зазначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку).

Статтею 186 ЦК України передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обов`язків належать, зокрема, договірні зобов`язання майнового характеру, зобов`язання з утримання тощо, обов`язки з відшкодування шкоди, а також обов`язки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах (наприклад, обов`язок щодо знесення самочинного будівництва).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 376 ЦК України позов про знесення самочинного будівництва споруди може бути пред`явлений будь-якою особою, яка вважає, що самочинне будівництво порушує його права. Право на пред`явлення такого позову, безумовно, має особа, якій право володіння і користування земельною ділянкою, на якій зведена споруда, належить на законній підставі.

Відповідно до ст.392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки позивач ОСОБА_4 жодними доказами не підтвердила, що являється власником майна - самочинно збудованих приміщень, сама здійснила таке будівництво, котре вона просить суд визнати за нею, і її право на нього оспорюється іншими особами, суд вважає таку позовну вимогу безпідставною і такою, що задоволенню не підлягає.

Крім того, Позивачем не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що самочинне будівництво вказаного тамбура та окремої споруди, здійснено у відповідності з будівельними нормами та правилами.

Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку доводам та доказам сторін, суд дійшов висновку, що позов є бепідставним, вимоги Позивача не грунтуються на вимогах закону, докази на які позивач посилається не можуть бути прийняті судом для вирішення питання про визнання права власності, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на Позивача.

Керуючись ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 209, 223, 258, 259, 263-265, 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1

Відповідач: Львівська міська рада, м. Львів.пл.Ринок,1 Код

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31жовтня 2019 року.

Суддя П. Т. Едер