ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

26 березня 2019 року

м. Харків

справа № 640/17192/17

провадження № 22-ц/818/887/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Невядомського Д.В., -

у с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 06.06.2016 року між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 було укладено попередній договір, відповідно до умов якого останні зобовязались у строк до 06.07.2016 року продати, а він купити та прийняти від продавців квартиру АДРЕСА_1. Того ж дня у забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором він передав відповідачам аванс у розмірі 75006 грн, що є еквівалентним 3000 дол. США.

29.06.2016 року у зв'язку з відсутністю у нього ідентифікаційного коду приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено договір купівлі-продажу, за яким на його прохання покупцем вищевказаної квартири стала ОСОБА_2, яка в свою чергу запевнила, що за першою вимогою переоформить право власності на квартиру на його імя.

Посилаючись на те, що сплачені продавцям за договором купівлі-продажу кошти належали йому особисто, у зв'язку з чим саме він є набувачем права власності на предмет договору, ОСОБА_1 просив визнати укладений 29.06.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 удаваним з моменту його укладення в частині покупця ОСОБА_2, визнати його покупцем за вказаним договором та визнати спірну квартиру його приватною власністю.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 29.06.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрований у реєстрі за № 1088, удаваним із моменту його укладення в частині покупця ОСОБА_2 Визнано ОСОБА_1 покупцем за договором купівлі-продажу від 29.06.2016 року. Визнано приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2, придбану за договором купівлі-продажу від 29.06.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3С, ОСОБА_4 та ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначила, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору, а тому не має права вимоги про визнання його удаваним, відповідно до умов договору покупець придбаває квартиру за особисті кошти, волевиявлення сторін договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а наявність укладеного продавцями з іншою особою попереднього договору не є підставою для визнання правочину удаваним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 29.06.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 передали, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов про визнання правочину удаваним в частині покупця, суд першої інстанції виходив з того, що оплату за предмет договору купівлі-продажу було здійснено ОСОБА_1, а тому саме він фактично є покупцем спірної квартири, у зв'язку з чим набуте за цим договором нерухоме майно є його особистою приватною власністю.

Проте погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд дійшов через неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Як убачається з матеріалів справи, позивач не був стороною в оспорюваному ним договорі купівлі-продажу, а тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 235 ЦК України, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховання іншого правочину, і стосуються тільки сторін договору.

Згідно з п.п. 2, 7 вказаного договору продаж вчинено за 1853068 грн., які продавці одержали від покупця до підписання договору; сторони в присутності нотаріуса стверджують, що договір не приховує іншу угоду між ними та відповідає їхнім дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки, їх волевиявлення як сторін договору є вільним та відповідає їх внутрішній волі.

Отже, суд першої інстанції неправильно визначившись із характером спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про застосування до них ст. 235 ЦК України та відповідно про наявність фактичних та правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову.

Факт укладення ОСОБА_1 попереднього договору з власниками квартири, яка є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, не дає підстав для визнання останнього удаваним.

Оскільки неправильне застосування норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову.

З огляду на те, що у задоволенні позову слід відмовити, підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у забороні відчуження квартири АДРЕСА_3.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений останньою за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1215 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року скасувати, прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 29 червня 2016 року удаваним, визнання покупцем за договором та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 1215 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1, право власності на яку було визнано за ОСОБА_1 рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_7