Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/572/16-ц

провадження № 61-32320св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року у складі судді Ніколаєнко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В.. Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року до лютого 2015 року; визнати автомобіль марки «КІА», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном її та відповідача.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з вересня 2006 року по лютий 2015 року вона з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала з ним у належній їй на праві власності квартирі, разом з ним вела спільне господарство та мала спільний з ним бюджет.

У липні 2009 року відповідач розірвав шлюб з колишньою дружиною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна дочка ОСОБА_3

Зазначала, що ОСОБА_2 постійного місця роботи не мав, але надавав послуги з перевезення, використовуючи належний їй автомобіль марки «Daewoo», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який вона придбала 04 березня 2008 року за 62 600 грн. Частину коштів, а саме 32 600 грн на придбання цього автомобіля вона отримала в кредит у банку, а решту 30 000 грн їй надали її батьки. Кредитні кошти сплачені нею в повному обсязі у період з 06 березня 2008 року по 26 лютого 2009 року.

06 серпня 2014 року вона продала належний їй автомобіль марки «Daewoo», 2008 року випуску, а 08 серпня 2014 року вони придбали автомобіль марки «КІА», 2008 року випуску, який зареєстрували на ім`я відповідача, оскільки останній переконав її зареєструвати автомобіль на його ім`я у зв`язку з можливою необхідністю виїзду на автомобілі за межі України.

Вказувала, що кошти на придбання нового автомобіля, а також на обладнання у подальшому автомобіля системою ГБО, новою авто-сигналізацією, придбання додаткового комплекту шин були отримані за рахунок продажу належного їй автомобіля та зняття нею заощаджень із банківських рахунків.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 пішов із сім`ї, забравши при цьому спірний автомобіль, що змусило її звернутися з даним позовом до суду.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року до лютого 2015 року.

Визнано автомобіль марки «KIA Magentis», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 351, 20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року до лютого 2015 року підтверджений належними доказами, зокрема, наявністю у них спільної дитини, проживанням в одній квартирі, купівлею-продажем за спільні кошти транспортних засобів, показаннями свідків.

При цьому твердження відповідача з приводу того, що він ніколи не був позивачу чоловіком, а транспортний засіб було придбано за його особисті кошти, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою показання його свідків та надані ним докази, які підтверджували відсутність шлюбних відносин між сторонами та придбання транспортного засобу за його особисті кошти.

Також суд першої інстанції не дослідив важливу обставину, що позивач не має водійського посвідчення та ніколи не керувала і не керує транспортним засобом.

В свою чергу, апеляційний суд, відмовивши у клопотаннях відповідача про призначення експертизи, виклик свідків, не дослідив усіх обставин у справі та прийняв передчасне рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Харкова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 640/572/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

ОСОБА_1 подала до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити її без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди попередніх інстанцій встановили, що з вересня 2006 року по лютий 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

У липні 2009 року ОСОБА_2 розірвав шлюб із колишньою дружиною, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля № 784 від 04 березня 2008 року та додаткової угоди № 1, укладених між АТ «Українська автомобільна корпорація» та ОСОБА_1 , остання придбала автомобіль марки «Daewoo» за 62 600 грн.

06 березня 2008 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 0 на суму 32 600 грн під заставу транспортного засобу марки «Daewoo».

Згідно виписок по кредитному договору № 000 та листа АКІБ «УкрСиббанк» № 2393-34-17-46 від 28 лютого 2009 року ОСОБА_1 в повному обсязі виконала свої зобов`язання за кредитним договором перед банком.

06 серпня 2014 року позивач здійснила продаж належного їй автомобіля марки «Daewoo».

08 серпня 2014 року ОСОБА_2 набуто у власність транспортний засіб марки «KIAMagentis», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 80 000 грн.

Положення статті 74 СК України передбачають, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Частина друга статті 3 СК України визначає, що, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У статті 57 ЦПК України 2004 року визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як встановлено судами, факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у спірний період підтверджується, зокрема, наявністю спільної дитини; фотокартками, які свідчать про спільний побут та проживання сторін однією сім`єю; кореспонденцією на ім`я відповідача із зазначенням адреси проживання: АДРЕСА_1 ; протоколом замовлених послуг та обладнання № 5065308 від 14 жовтня 2014 року та актом прийому-передачі обладнання, картки(ок) авторизації від 16 жовтня 2014 року, які укладені відповідачем із ТОВ «Воля-кабель» із зазначенням адреси його фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 ; а також показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтвердили, що сторони проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , святкували різноманітні свята, купували продукти харчування, предмети домашнього вжитку.

Колегія суддів погоджується с висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що з серпня 2009 року до лютого 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки у цей період спільно проживали, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.

Встановивши, що у період спільного проживання сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль «KIA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , так як твердження відповідача, що транспортний засіб є його особистою приватною власністю не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, суди обґрунтовано визнали це майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Обставини, наведені у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій і їм надана належна оцінка.

Доводи заявника висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук