Ухвала

Іменем України

28 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 490/815/19

провадження № 61-18427ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича у цивільній справі № 2-4-7875/2009 за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати дії Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д. О. (далі - Приватний виконавець Куліченко Д. О.) незаконними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 28 травня 2018 року № 56488419.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 серпня 2019 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів, а саме - належним чином завірені копії усіх матеріалів виконавчого провадження № 56488419 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4-7875/2009, виданого 18 лютого 2010 року Центральним районним судом міста Миколаєва.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року апеляційну скаргу Приватного виконавця Куліченка Д. О. на ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 серпня 2019 року повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки апеляційну скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

12 жовтня 2019 року Приватний виконавець Куліченко Д. О. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду.

Касаційна скарга Приватного виконавця Куліченка Д. О. обґрунтована тим, що висновок апеляційного суду про неможливість оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про витребування доказів не ґрунтується на положеннях процесуального законодавства та є зайвим формалізмом, який звужує його право на доступ до правосуддя та апеляційне оскарження судового рішення. Витребування доказів є одним із способів забезпечення доказів, який застосовується судом за відповідним зверненням учасника справи. Апеляційним судом не взято до уваги висновки Конституційного Суду України про невичерпність переліку ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Водночас єдиною підставою, що унеможливлює апеляційне оскарження, є пряма заборона ЦПК України на апеляційне оскарження відповідної ухвали.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього кодексу.

Частиною першою статті 353 ЦПК України визначено перелік ухвал суду першої інстанції, які окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Ухвала про витребування доказів в цьому переліку відсутня.

Отже, ухвала суду першої інстанції про витребування доказів не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті справи й окремо від цього рішення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 дійшов висновку, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати в порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи своїми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України). Цей припис згідно з позицією Конституційного Суду України слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ухвала суду першої інстанції про витребування доказів не віднесена до визначеного частиною першою статті 353 ЦПК України переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду та обґрунтовано повернув апеляційну скаргу заявнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Повернення апеляційної скарги, яка подана на ухвалу суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не позбавляє заявника права на апеляційне оскарження та не порушує його права на судовий захист, оскільки він не позбавлений можливості включити свої заперечення на таку ухвалу до апеляційної скарги на судове рішення по суті справи в разі його незгоди з таким рішенням.

Доводи заявника про те, що апеляційним судом не враховано висновків Конституційного Суду України про невичерпність переліку ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, є безпідставними, оскільки касаційна скарга не містить посилання на ті рішення Конституційного Суду України, які містять висновки, що не були враховані апеляційним судом. Навпаки в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду враховано висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, щодо перегляду ухвали місцевого суду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду.

Аргументи заявника про те, що ухвала суду про забезпечення доказів і ухвала суду про витребування доказів є тотожними, виходячи з того, що витребування доказів є одним із способів забезпечення доказів, також не заслуговують на увагу, оскільки зазначені ухвали є різними. Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Тобто це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті в майбутньому. Водночас витребування доказів, відповідно до статті 84 ЦПК України, застосовується у разі неможливості самостійного подання доказів учасником справи.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваної ухвали Миколаївського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Доводи заявника про те, що його касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у сфері виконання судових рішень, зводяться до його незгоди з ухвалою суду першої інстанції по суті, що не є предметом касаційного перегляду. Крім того, прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Що стосується заявленого Приватним виконавцем Куліченком Д. О. клопотання про передачу справи до Великої Палати Верховного Суду, то відповідно до статей 403 та 404 ЦПК України таке питання вирішується при розгляді справи по суті в касаційному порядку, а не на стадії відкриття провадження у справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича у цивільній справі № 2-4-7875/2009 за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов