Справа № 640/9865/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2019 року Київський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого- судді - Сенаторова В.М.,
при секретарі - Явнюк К.Р.,
за участі позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Єна Л.А.,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - адвоката
Жарової-Тітарьової Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма Харіквська державна нотаріальна контора, про розірвання договору довічного утримання, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений 07.07.2010 року між сторонами у даній справі. В обґрунтування заявлених вимог позивачем було вказано про те, що відповідач спірного договору частково не виконує, не проводить індексацію грошового утримання згідно п.7 договору, не оплачує житлово-комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 , в результаті чого позивач самостійно сплачує вартість комунальних послуг. Зважаючи на таке, позивач просила розірвати договір довічного утримання із відповідними цивільно-правовими наслідками.
В судовому засіданні позивач і її представник позовні вимоги підтримали, позивач пояснила, що сума 300 грн. щомісячного грошового утримання її не влаштовує і вона бажає її підвищення, тому і звернулася з позовом до суду.
Відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав до суду відзив.
В судовому засіданні відповідач і його представник просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Пояснили, що відповідач з 2010 року і дотепер сумлінно виконує взяті на себе обов`язки за договором довічного утримання від 07.07.2010 року, у тому числі систематично і в передбачені договором строки проводить індексацію грошового утримання згідно п.7 договору та оплачує житлово-комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 .
Представник третьої особи Восьмої Харіквської державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув, про причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Сторони проти розгляду справи за відсутності представника третьої особи не заперечували.
Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Як встановлено матеріалами справи, 07 липня 2010 року між ОСОБА_1 (відчужувачем) та ОСОБА_2 (набувачем) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретовою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-1166 (далі Договір), за пунктом 1 якого ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 , та взамін чого ОСОБА_2 зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору.
/ а.с. 8,9/
Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.
Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Пунктом 6 вищенаведеного Договору довічного утримання (догляду) передбачено, що ОСОБА_2 зобов`язався повністю утримувати ОСОБА_1 , забезпечуючи її грошовими коштами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності. На вказані грошові кошти ОСОБА_1 буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та інше. Сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 300 (трьохсот) грн. на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно.
Пунктом 7 Договору була передбачена індексація суми щомісячного грошового утримання в порядку, встановленому чинним законодавством, при цьому не проведення індексації не вважатиметеся істотним порушенням умов Договору, якщо про це не буде заявлено відчужувачем.
Крім того, згідно пункту 8 Договору ОСОБА_2 виплатив ОСОБА_1 перед підписанням цього Договору одноразове грошове утримання у розмірі 30 000 (тридцяти тисяч) грн. і в пункті 9 Договору ОСОБА_1 підтвердила, що це одноразове грошове утримання буде достатнім для підтримання її повноцінного та якісного життєвого рівня як відчужувача.
Згідно п.10 Договору набувач ОСОБА_2 був зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені.
В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони цивільного процесу, що оспорюваний договір довічного утримання був укладений, учасниками цього Договору було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов.
Окрім наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем надано і належні та допустимі докази на підтвердження виконання ним договору довічного утримання (догляду).
Так, матеріали цивільної справи містять копії квитанцій, що підтверджують надання ОСОБА_2 кожного місяця 300 грн. грошового утримання ОСОБА_1 ; оплату ОСОБА_2 комунальних послуг кожного місяця за квартиру АДРЕСА_1 ; виплату ОСОБА_2 індексації суми щомісячного грошового утримання ОСОБА_1 / а.с. 34-102/
При цьому суд враховує, що з 2010 року і до 12.03.2018 року ОСОБА_1 не зверталася стосовно невиплати їй ОСОБА_2 індексації суми щомісячного грошового утримання.
Суд також бере до уваги лист-відповідь ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» від 03.03.2017 року на звернення ОСОБА_1 , згідно якого набувач ОСОБА_2 виконує покладені на нього обов`язки згідно договору довічного утримання. / а.с. 18/
Відповідно до ч.1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто бажання позивача в односторонньому порядку змінити умови Договору не передбачено діючим законодавством і не може бути підставою розірвання Договору.
У відповідності до ст. 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.
Відповідно до частини 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надала належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову спростовані у судовому засіданні стороною відповідача, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.
Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту розірвання договору з підстав його неналежного виконання, позивач відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем ОСОБА_1 так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Долю судових витрат суд вирішує в порядку ч.6 ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 744, 745, 755 ЦК України, ст.12, 19, 42, 81, 89, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма Харіквська державна нотаріальна контора, про розірвання договору довічного утримання - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Київський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення виготовлено 23.10.2019.
Суддя -