Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 367/3824/13-ц

провадження № 61-34725св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Білоконь О. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що прокуратурою Київської області під час виконання функцій, покладених законодавством на органи прокуратури, встановлено порушення вимог законодавства при відведенні Коцюбинською селищною радою Київської області земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2176/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 червня 2009 року, вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_3 та останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 344220. Разом з тим ОСОБА_3 відчужено спірну земельну ділянку шляхом укладення 18 червня 2009 року договору купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_1 , про що на державному акті, виданому на ім`я ОСОБА_3 зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_1

Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі-продажу становить 513 675 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, залишеним в силі рішенням Апеляційного суд Київської області від 13 грудня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, у справі за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області визнано недійсним вищевказане рішення Коцюбинської селищної ради Київської області, визнано недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, видані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 , скасовано їх державну реєстрацію.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське Київської області, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою Київської області про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт Коцюбинське Київської області у встановленому законом порядку не були визначені та встановлені. Також суд у вказаній справі встановив факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт Коцюбинське Київської області, дійшов висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада Київської області перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом.

Також прокурор зазначав, що Указом Президента України від 01 травня 2014 року розширено територію Національного природного парку «Голосіївський» на 6 462,62 га. Згідно з пояснювальної записки та проектних матеріалів до Указу Президента України розширення зазначеного парку відбулось за рахунок лісових земель комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», у тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 26, 27, 51 Святошинського лісництва. У той самий час за інформацією управління Держземагентства у м. Ірпені Київської області щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою Київської області, та акта перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 15 червня 2016 року спірна земельна ділянка відноситься до 27 кварталу і розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський».

Крім того, згідно з інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» спірна земельна ділянка виділена із земель лісогосподарського призначення, які перебували у користуванні комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, з користування не вилучалась та не змінювалося її цільове призначення.

Отже, спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель державної форми власності і розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є Кабінет Міністрів України.

Прокурор вважав, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза її волею, тому існують правові підстави для її витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України.

Ураховуючи викладене, Перший заступник прокурора Київської області просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га, з кадастровим номером :01:042:0045, вартістю 513 675 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року у складі судді Карабази Н. Ф. у задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не надано доказів незаконного вибуття спірної земельної ділянки із володіння держави в особі Кабінету Міністрів України.

При цьому суд зазначив, що відсутні докази того, що спірна земельна ділянка у 2008 році обліковувалася як землі лісогосподарського чи природоохоронного призначення і що станом на 2008 рік розпорядником спірної ділянки була держава в особі Кабінету Міністрів України, також відсутні докази розташування земельної ділянки на території природого парку на цей час.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року скасовано.

Позов Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :01:042:0045, вартістю 513 675 грн.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором, оскільки доказів зворотнього прокурором у справі не надано. При цьому продавець ОСОБА_3 не мав права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки набув на неї право власності всупереч закону і правова підстава набуття права власності - рішення Коцюбинської селищної ради Київської області про передачу ділянки у власність і державний акт визнані за рішенням суду недійсними у зв`язку з порушенням прав держави. Тому є підстави для витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Крім того, спірна земельна ділянка розташована на землях, які віднесені до земель природно-заповідного фонду, а саме - Національного природного парку «Голосіївський» і згідно з частиною четвертою статті 84 ЗК України належать до земель державної власності, а Кабінет Міністрів України є її розпорядником у силу вимог статей 13, 149 ЗК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 367/3824/13-ц з Ірпінського міського суду Київської області.

У листопаді 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при розгляді цієї справи суди не встановили, чи була держава власником спірної земельної ділянки.

Суди не врахували, що спірна земельна ділянка органами державної влади не формувалась, адже її відведення здійснювалось органом місцевого самоврядування - рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2176/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» , яке було визнано недійсним рішенням Ірпінського районного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року. Відповідно до зазначеного рішення суду спірна земельна ділянка відводилась із земель комунальної, а не державної власності. Отже, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:042:0045 як окремий об`єкт цивільних прав ніколи не перебувала у власності держави, внаслідок чого держава в особі Кабінету Міністрів України чи будь-якого іншого державного органу не має права на витребування у відповідача спірної земельної ділянки. Позивачем неправильно обрано спосіб захисту, а апеляційний суд неправильно застосував при ухваленні оскаржуваного рішення статтю 388 ЦК України.

Також прирозробленні проекту землеустрою щодо виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 було отримано погодження відділу Держкомзему в м. Ірпіні. Надання такого погодження цим державним органом свідчить про волю держави в цілому на вибуття земельної ділянки з її володіння й унеможливлює її витребування у відповідача як добросовісного набувача.

Апеляційним судом залишено поза увагою той факт, що межі Національного природного парку «Голосіївський» були збільшені шляхом розширення його території на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що входять до складу Національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувачавідповідно до Указу Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014, тобто більше ніж через 4 роки після придбання відповідачем спірної земельної ділянки.

Отже, застосування апеляційним судом статей 1, 4, 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та статті 84 ЗК України є помилковим.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що недійсність державного акта на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 , не є преюдиційним фактом, оскільки рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2013 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2013 року в частині визнання недійсним та скасування державного акта серії на право власності на земельну ділянку виданого на ім`я ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 , було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У січні 2018 року Перший заступник прокурора Київської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржуване судове рішення є законними і обґрунтованими, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року (частині четвертій статті 82 ЦПК України) зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2013 року позов прокурора м. Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської областівід 25 грудня 2008 року № 2176/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по

АДРЕСА_1 но недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_3 з відповідною відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 на земельну ділянку та скасовано його державну реєстрацію.

У решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2013 року в частині визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_3 з відповідною відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволені цих позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилено.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2013 року в частині, що залишено без змін рішенням апеляційного суду, та рішення Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2013 року залишено без змін.

Судом установлено, що на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський», територія якого була розширена на 6 462,62 га відповідно до Указу Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти, в тому числі національні природні парки.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.

У частині четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до пункту «а» статті 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідноз пунктом «г» частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду.

Отже, оскільки спірна ділянка згідно з схемою розширення Національного природного парку «Голосіївський» і картосхеми розташована на землях природно-заповідного фонду, які відносяться до земель державної власності, то розпорядником її є Кабінет Міністрів України, який відповідно до статей 13, 149 ЗК України наділений повноваженнями щодо розпорядженнями такою ділянкою.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У частині першій статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття майна в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Отже,відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Судом установлено, що 02 червня 2009 року спірну земельну ділянку придбав ОСОБА_3 та йому було видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

18червня 2009 року ОСОБА_3 відчужив спірну земельну ділянку для будівництва і обслуговування будинку, що розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:042: 0045 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_1 .

Таким чином, покупець ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором, тому до нього підлягають застосуванню пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог і витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Посилання у касаційній скарзі на те, що спірна земельна ділянка з як окремий об`єкт цивільних прав ніколи не перебувала у власності держави, внаслідок чого держава в особі Кабінету Міністрів України чи будь-якого іншого державного органу не має права на витребування у відповідача спірної земельної ділянки є безпідставними, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель державної форми власності і розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду і розпорядником її є Кабінет Міністрів України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 04 вересня 2019 року у справі № 367/6456/16-ц (провадження № 61-31971св18), у справі № 367/2750/16-ц (провадження № 61-25577св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 367/5522/16-ц (провадження № 61- 30815св18).

Інші доводи касаційної скарги направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова