Справа № 300/185/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі :

судді - доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря : Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 3 грудня 2018 року, ухвалене суддею Вотьканичем В.А, повний текст рішення складено 03.12.2018 року, в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 01.03.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами ОСОБА_2», складає між нею і банком договір, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у заяві.

При укладенні договору сторони керувалися умовами ч.1 ст.634 ЦК України (договір приєднання).

ОСОБА_2 за укладеним договором свої зобовязання з надання кредиту виконав, а відповідачка ОСОБА_1 своїх зобовязань за договором належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит та відсотки за кредитом, у звязку з чим станом на 31.12.2017 року у неї виникла заборгованість в сумі 13373,18 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 510,67 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 8949,50 грн; заборгованості за пенею та комісією 2800,00 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 500,00 грн штраф (фіксована частина), 613,01 грн штраф (процентна складова).

Згідно листа Голови Правління банку від 07.07.2018 року, адресованого Воловецькому районному суду, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з 21.05.2018 року змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням і не тягне за собою правонаступництва.

Посилаючись на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість в розмірі 13373,18 грн та судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 3 грудня 2018 року у позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити. Вказує на те, що суд помилково дійшов висновку про те, що між сторонами не було укладено договору приєднання в порядку, передбаченому ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки на виконання укладеного договору банк надав позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі, встановленому цим договором, за яким відповідачка виконувала свої зобовязання, а саме погашала кредит та сплачувала відсотки за його користування. Проте згодом перестала виконувати своїх зобовязань за договором, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість в сумі 13373,18 грн, у стягненні якої з ОСОБА_1 на користь банку суд першої інстанції безпідставно відмовив. Також банк вказує на те, що пунктом 1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід»ємних частин договору. А тому розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9 «Умов та правил надання банківських послуг». Відповідно до пункту 1.1.2.3 до обовязків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам.

У відзиві на апеляційну скаргу банку відповідачка ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що вона не мала жодних намірів не виконувати свої обовязки перед банком та вжила усі необхідні заходи, щоб виконати ці обовязки. Так, у червні 2015 року вона вирішила повністю погасити наявну у неї заборгованість, а саме 26.06.2015 року внесла на рахунок банку суму в розмірі 3500 грн. для погашення заборгованості, і після уточнення у працівників банку суми заборгованості, що залишилася, через тиждень 02.07.2015 року внесла цю суму в розмірі 3348,72 грн. Тому вважає, що вона виконала свої зобовязання перед банком і не розуміє, яким чином могла виникнути ще якась інша, «додаткова» заборгованість вже після повного погашення кредиту.

Окрім цього вказує на те, що банк неправомірно, всупереч положенням частини 3 статті 1056-1 ЦК України, в односторонньому порядку неодноразово збільшував процентну ставку, яка договором була встановлена у розмірі 30,00% річних, яка є фіксованою, а тому не може змінюватися протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком. Проте така неодноразово була збільшена з 30,00% річних на 34,80% річних, а згодом на 43,20% річних, про зміну якої її не було повідомлено банком, а тому позовні вимоги в частині стягнення 8949,50 грн нарахованих відсотків за користування кредитом є необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні представник апелянта АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з»явилася, подала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у позові АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами не було укладено договору позики, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь банку кредитної заборгованості.

Проте, колегія суддів із висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки такого суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права за таких обставин.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, в даному випадку зміст договору від 01.03.2011 року було зафіксовано у декількох документах, а саме: в заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг і ОСОБА_2.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що 01.03.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір приєднання, згідно якого банк надав, а відповідачка отримала кредит в розмірі 1600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала того факту, що між нею і банком було укладено вказаний договір приєднання, за яким вона отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 1600 грн, а також стверджувала, що вона свої зобовязання за цим договором виконала у повному обсязі.

А тому, за наведених вище обставин, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що між сторонами по справі не було укладено договору приєднання від 01.03.2011 року №б/н, і доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Згідно листа Голови Правління банку від 07.07.2018 року, адресованого Воловецькому районному суду, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з 21.05.2018 року змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням і не тягне за собою правонаступництва (а.с.168).

Також АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі посилається на те, що пунктом 1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід»ємних частин договору. А тому розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9 «Умов та правил надання банківських послуг». Тобто доводи апеляційної скарги зводяться до того, що банк вправі в односторонньому порядку змінювати встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки. Проте колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу за наступних обставин.

Частиною першою статті 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається договором.

Згідно частини третьої статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому поряду. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Частиною четвертою зазначеної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобовязаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобовязаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобовязаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки (ч.6 ст.1056-1 ЦК України).

Як слідує з матеріалів справи, банком у договорі приєднання від 01.03.2011 року №б/н, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1, було встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, і умовами цього договору не передбачено право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку.

Посилання апелянта на пункт 1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг», як на підставу, що дає право банку в односторонньому порядку змінювати встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки, не заслуговують на увагу, оскільки умовою цього договору передбачено право банку здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків.

Тобто, зазначена умова договору (п.1.1.3.2.3) стосується тарифів, а не відсотків, як помилково вважає апелянт, поняття яких не є тотожним.

Так, у пункті 1.1.1.91 «Умов та правил надання банківських послуг» дано визначення терміну тарифи і розяснено, що тарифи - це розмір винагороди за послуги банку (а.с.11).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, відповідно до наведеної норми закону, позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Однак, умовами кредитного договору може бути передбачено і обовязок позичальника сплачувати тарифи. Тоді в такому разі умови договору про сплату тарифів і відсотків є різними складовими чинниками умов кредитного договору, які не підлягають ототожненню.

Як слідує з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 24.09.2018 року, наданої банком суду слідує, що клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 01.03.2011 року отримала картку №740381 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 10.2015 року (а.с.138).

Згідно наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором б/н від 01.03.2011 року, відповідачці станом на 31.12.2017 року нарахована заборгованість в сумі 13373,18 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 510,67 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 8949,50 грн; заборгованості за пенею та комісією 2800,00 грн; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 500,00 грн штраф (фіксована частина), 613,01 грн штраф (процентна складова).

Однак, як слідує з цього ж розрахунку заборгованості, банк в порушення умов кредитного договору, неодноразово в односторонньому порядку збільшував відповідачу ОСОБА_1 фіксовану процентну ставку з 30% річних до 34,80% річних з 01.09.2014 року та до 43,20% річних з 01.04.2015 року.

З зазначеного розрахунку заборгованості слідує, що відповідачкою щомісячно здійснювалися платежі за договором у період з березня 2012 року по січень 2014 року. Далі платежі не здійснювалися до червня 2015 року. За період несплати коштів за договором відповідачці були нараховані проценти у розмірі 3859,09 грн. та комісія у розмірі 1784,81 грн.

26.06.2015 року ОСОБА_1 внесла 3500 грн, які пішли на погашення комісії в розмірі 1784,81 грн. та відсотків в розмірі 1715,19 грн.

02.07.2015 року ОСОБА_1 сплатила ще 3348,72 грн., які пішли на погашення відсотків в розмірі 2183,38 грн, 100 грн комісії та 1065,34 грн на погашення кредиту.

Станом на 20.07.2015 року банк нарахував відповідачці заборгованість по тілу кредиту в сумі 510,67 гривень та відсотки в сумі 6,65 грн. При цьому, з 01.09.2014 року проценти були нараховані не з розрахунку 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а в розмірі 34,80% річних, а з 01.04.2015 року в розмірі 43,20% річних.

Таким чином, за період 01.09.2014 року по 02.07.2015 року відповідачка сплатила банку проценти в більшому розмірі, аніж це було передбачено умовами кредитного договору. А тому після сплати відсотків у більшому розмірі, ніж це передбачено умовами кредитного договору, колегія суддів вважає, що вимоги банку про стягнення з відповідачки на його користь заборгованості в сумі 13373,18 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 510,67 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 8949,50 грн; заборгованості за пенею та комісією 2800,00 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 500,00 грн штраф (фіксована частина), 613,01 грн штраф (процентна складова), - не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

Окрім цього, нарахування відсотків після визначеного банком строку повернення кредиту - 10.2015 року, а саме з жовтня 2015 року по грудень 2017 року є неправомірним, так як частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув позику, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже в даному випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобовязання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у позові банку слід відмовити за його недоведеністю.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.376 ЦПК України слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові банку відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 3 грудня 2018 року скасувати.

У позові акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 березня 2019 року.

Суддя-доповідач : Судді :