Провадження № 2/761/3269/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.,

за участю :

секретаря судового засідання - Буцан Р.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з цим позовом.

Ухвалою судді від 15.01.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду у підготовче засідання.

Ухвалою судді від 29 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з червня 1995 р. позивач та відповідач, почали проживати спільно у складі однієї сім`ї як чоловік та дружина, без укладання офіційного шлюбу. Проживали з відповідачем на орендованих квартирах. 28.12.2000р. у позивача з відповідачем народилась донька. З 2006 року позивач і відповідач вирішили купити власну квартиру в новобудові. У зв`язку із завершенням будівництва 2015 року відповідач зареєстрував на себе право власності на квартиру, якає спільним сумісним майном. Позивач зазначила, що з метою облаштування квартири за спільні з відповідачем кошти ними було придбано меблі та побутову техніку, також зазначила, що неодноразово витрачала власні кошти на утримання квартири, зокрема на сплату комунальних послуг. Крім того під час спільного проживання відповідачем було придбано автомобіль «HYUNDAI SANTAFE». 10.03.2017 року відповідач виїхав до Республіки Грузія та перестав надавати кошти на утримання своєї доньки - ОСОБА_5 , та на спільне утримання кв. АДРЕСА_1 . На прохання позивача надати кошти на утримання доньки та вказаного майна, а також здійснити оформлення належної їй частини нашої спільної сумісної власності на придбане за час проживання однією сім`єю без укладання шлюбу, майно, з метою можливістю розпоряджатися ним на власний розсуд, у тому числі з метою утримання за його рахунок доньки - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 відповів відмовою. Факт спільного проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_6 без укладання шлюбу можуть підтвердити донька - ОСОБА_5 , а також їх спільні знайомі, зокрема ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 ., з якими вони часто проводили час під час відпочинку у вихідні, святкові та інші дні.

Тому позивач просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та громадянином Республіки Грузії ОСОБА_9 з червня 1995 року по 18.03.2017р . ; визнати автомобіль марки «HYUNDAI SANTAFE» кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 » спільним суміжним майно, набутим за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, шляхом визнання права власності: - на Ѕ частину за ОСОБА_3 , -на Ѕ частину за громадянином Республіки Грузії ОСОБА_9 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113, 2 м.кв., спільним суміжним майно, набутим за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, шляхом визнання права власності: -на Ѕ частину за ОСОБА_3 , на Ѕ частину за громадянином Республіки Грузії ОСОБА_11 .

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково, заперечувала в частині строку встановлення факту проживання за період з червня 1995 року по 01.01.2004 р., оскільки це суперечить чинному законодавству, в іншій частині позов визнала, просила задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Суд встановив, що з червня 1995 р. позивач та відповідач почали проживати спільно у складі однієї сім`ї як чоловік та дружина, без укладання офіційного шлюбу.

28.12.2000 р. у позивача з відповідачем народилась донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 .

Як вказує позивач, з 2006 року позивач і відповідач вирішили купити власну квартиру в новобудові, з метою перших внесків у придбання вказаної квартири батьки позивача надали кошти в розмірі 12 000 доларів США, що підтверджується копією розписки.

У зв`язку із завершенням будівництва 2015 року відповідач зареєстрував на себе право власності на квартиру, якає спільним сумісним майном, що підтверджується копією свідоцтва про право власності №33704976 від 16.02.2015 року.

Під час спільного проживання відповідачем також було придбано автомобіль «HYUNDAI SANTAFE» номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 », що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію № НОМЕР_2 від 27.01.2012 р.

За змістом ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 р. № 5- рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснює, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають в будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому уд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року.

Отже, до відносин, які виникли до 01.01.2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який не передбачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу чоловіка та жінки.

Факт сумісного проживання однією сім`єю з червня 1995 року по 18 березня 2017 року підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, встановлення вказаного факту почало мати юридичне значення тільки з 01.01.2004 року, з часу набрання чинності Цивільним та Сімейним кодексами України.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та встановити факт проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 01.01.2004 року по 18.03.2017 року, позовні вимоги щодо розподілу спільного майна підлягають задоволенню в поному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 82, 141, 258, 263, 265, 273, 315, 316, 354 ЦПК України, ст.ст. 364, 368-370 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 61, 69-71, 74 СК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01.01.2004 року по 18.03.2017 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 : автомобіль марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 » та квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 ».

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 ».

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного тексту рішення 03.10.2019 року.

Суддя