Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 357/2127/18

провадження № 61-10574св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика»,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (далі - ТОВ «ФК «Народна позика») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 19 вересня 2012 року між ними та відповідачем було укладено кредитний договір № 1909001/000-КФІ/12, згідно якого позичальник отримала кредит у розмірі 560 000,00 грн на споживчі цілі зі сплатою 36 % річних строком до 19 вересня 2013 року. 23 вересня 2013 року між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12, згідно якого було змінено строк виконання кредитного зобов`язання до 19 вересня 2014 року. Також 19 вересня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 та гараж АДРЕСА_2 . Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, а от відповідач умови договору протягом тривалого часу належним чином не виконувала, останню часткову сплату відсотків відповідач здійснила 29 серпня 2016 року. Таким чином, на момент подання позовної заяви зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконані, в зв`язку з чим, станом на 22 лютого 2018 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 814 701,97 грн. Враховуючи те, що термін повернення кредиту в повному обсязі настав, а заборгованість за Кредитним договором у встановлений строк сплачена не була, позивач отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку з викладеним позивач просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ним за кредитним договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року в розмірі 1 784 836,13 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, спірні квартиру та гараж шляхом проведення прилюдних торгів на підставі Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною для їх подальшої реалізації, визначеної на підставі Звіту про незалежну оцінку вартості п`ятикімнатної квартири та гаражу, проведеного ТОВ «Глобал Апрайзер Груп» від 21 лютого 2018 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

20 листопада 2018 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Народна позика» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Надані позивачем докази виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань у період з 2014 року до 2016 року не свідчать про переривання позовної давності з тих підстав, що меморіальні ордери, на які посилається ТОВ «ФК «Народна позика», не є доказом сплати відповідачем заборгованості за кредитом, оскільки в них платником зазначено іншу особу.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Народна позика» задоволено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ТОВ «ФК «Народна позика» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ТОВ ФК «Народна позика» за кредитним договором № 1909001/000-КФІ/2 від 19 вересня 2012 року в розмірі 1 784 836,13 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту -

554 179,20 грн; заборгованість за відсотками - 400 239,55 грн; заборгованість за пенею - 294 398,21 грн.; сума інфляційного збільшення боргу - 536 019,17 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею

208,2 кв. м та житловою площею 82,2 кв. м, та гараж АДРЕСА_2 , загальною площею 27,4 кв. м.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків іпотекодавцем, дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки в матеріалах справи були наявні належні докази на підтвердження переривання строку позовної давності. Також судом було зазначено, що відповідачем факт невиконання договірних зобов`язань визнається, сума заборгованості не оспорюється, доказів на спростування заявленої позивачем суми заборгованості не надано. Обраний позивачем спосіб захисту - звернення стягнення на предмет іпотеки - відповідає укладеним між сторонами правочинам, де вказано, що поряд із визначеними сторонами способами позасудового звернення стягнення на предмети іпотеки, вони не перешкоджають іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки, тому звернення до суду з таким позовом не суперечить умовам договору та вимогам чинного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня

2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу зБілоцерківського міськрайонного суду Київської області.

У липні 2019 року справу № 357/2127/18 передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини на які послався суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові, є недоведеними та необґрунтованими. Вказує, що вона подала до суду заяву про застосування позовної давності, оскільки після жовтня 2014 року вона не здійснювала жодних платежів, спрямованих на погашення кредитної заборгованості перед позивачем, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовивши в задоволенні позову. Разом з тим суд апеляційної інстанції незаконно скасував рішення суду першої інстанції взявши до уваги надані позивачем меморіальні ордери на підтвердження факту переривання позовної давності. Зокрема звертає увагу на ту обставину, що суд апеляційної інстанції в порушення статей 76, 81 ЦПК України взяв до уваги лист від АТ «КБ «Глобус» від 01 квітня 2019 року № 1035/1, який є неналежним доказом. На її думку, обставини викладені в цьому листі не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції та прийняття незаконної постанови апеляційним судом. Також вважає, що позивачем не було надано до суду належних і допустимих доказів, які б вказували, що дійсно мала місце сплата коштів, чи було її волевиявлення на погашення боргу та чи знала вона про таке погашення, чи схвалювала такі дії.

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Народна позика» на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є недоведеними та необґрунтованими, тому не впливають на законність оскаржуваної постанови апеляційного суду. Вказано, що не погоджуючись з позовом відповідач лише посилалась на пропуск строку позовної давності. При цьому, протягом розгляду справи відповідачем не було надано ні жодного контрозрахунку щодо розміру заборгованості, ні жодних доказів сплати заборгованості за кредитом або доказів, що після 2014 року заборгованість за кредитом погашала не вона, а інша особа.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_2

19 вересня 2012 року було укладено кредитний договір № 1909001/000-КФІ/12, згідно якого остання отримала грошові кошти у розмірі 560 000,00 грн на споживчі цілі, на умовах повернення щомісячними платежами у строк до

19 березня 2013 року зі сплатою 36 % річних за користування ними.

Пунктом 10.1 кредитного договору встановлено, що за порушення відповідачем строку погашення (повернення) кредиту та/або сплати нарахованих відсотків відповідач сплачує пеню у розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен день прострочки, а також штраф у розмірі 2,0 % від суми кредиту та/або пеню в розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен день прострочки терміну здійснення (сплати) нарахованих відсотків, а також штраф у розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен випадок порушення терміну здійснення (сплати) відсотків (а. с. 23-27 том 1).

Додатковою угодою від 23 вересня 2013 року №1, до кредитного договору від

19 вересня 2012 року № 1909001/000-КФІ/12, сторонами договору було змінено строк виконання зобов`язань відповідача до 19 вересня 2014 року

(а. с. 28 том 1).

Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_2 19 вересня

2012 року було укладено договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки-1 є квартира

АДРЕСА_1 загальною площею 208,2 кв. м та житловою площею 82,2 кв. м, яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 квітня

2002 року; предметом іпотеки-2 є гараж АДРЕСА_2 , загальною площею 27,4 кв. м, який належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2002 року

(а. с. 29-32 том 1).

Пунктом 5.1 Договору іпотеки встановлено, що позивач (іпотекодержатель за договором) у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного договору вправі задовольнити свої вимоги за основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 5.2. сторони цього Договору дійшли згоди і погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому Договорі.

Пунктом 5.3 Договору іпотеки передбачено, що визначений цим Договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на Предмет іпотеки.

В пункті 5.4. Договору іпотеки сторони погодили, що у разі порушення умов основного договору та/або цього Договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушених зобов`язань у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання, порушення строку виконання та/або виконання не в повному обсязі цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Договору та чинного законодавства України. Положення цього пункту даного Договору не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому чинним законодавством порядку.

Також судами було встановлено, що ТОВ «ФК «Народна позика» виконала свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши гроші, що підтверджується видатковим касовим ордером від 19 вересня 2012 року

(а. с. 33 том 1).

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 22 лютого 2018 року утворилась заборгованість в розмірі 1 814 701,97 грн, яка складається із: суми основної заборгованості у розмірі 554 179,20 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 411 323,13 грн; пені згідно з абзацом 1 пункту 10.1 кредитного договору; пені згідно з абзацом 2 пункту 10.1 кредитного договору; інфляційних втрат у розмірі 552 372,15 грн (а. с. 18-20 том 1).

Судами також було встановлено, що на підтвердження суми заборгованості стороною позивача були надані: довідки про стан взаєморозрахунків за договором №1909001/000-КФІ/12; виписка АТ «КБ «Глобус» по особовим рахункам позивача, копії меморіальних ордерів, прибуткові касові ордери за період з 2012 року до 2014 року (а. с. 8-16, 133-142, 166-195, 196-215 том 1).

На підставі вказаних документів позивач стверджує, що відповідачем було здійснено ряд платежів після закінчення строку дії кредитного договору, що свідчить про визнання нею боргу. А саме 26 серпня 2016 року - 14 999,00 грн,

17 серпня 2016 року - 14 999,00 грн, 12 квітня 2016 року - 9 993,00 грн, 11 квітня 2016 року - 9 993,00 грн, 07 квітня 2016 року - 9 000,00 грн, 05 квітня 2016 року - 9 993,00 грн, 26 лютого 2016 року - 10 000,00 грн, 11 грудня 2015 року -

10 000 грн, 10 грудня 2015 року - 14 993,00 грн, 28 жовтня 2015 року -

9 993,00 грн, 18 вересня 2015 року - 4 9930,00 грн, 17 вересня 2015 року - 14 993,00 грн, 16 вересня 2015 року - 14 993,00 грн, 15 вересня 2015 року -

14 993,00 грн, 14 вересня 2015 року - 14 993,00 грн, 24 квітня 2015 року - 10 000,00 грн, 22 квітня 2015 року - 5 000,00 грн, 20 квітня 2015 року -

7 000,00 грн, 27 березня 2015 року - 20 000,00 грн, 26 березня 2015 року - 15 000,00 грн, 19 лютого 2015 року - 5 000,00 грн, 12 лютого 2015 року - 17 000,00 грн, 17 жовтня 2014 року - 3 220,00 грн, 17 жовтня 2014 року -

16 779,20 грн, 22 вересня 2014 року - 2 600,00 грн, 22 вересня 2014 року - 12 400,00 грн, 18 вересня 2014 року - 15 000,00 грн, 15 вересня 2014 року - 12 000,00 грн, 04 серпня 2014 року - 10 000,00 грн, 10 липня 2014 року - 94 000,00 грн, і так далі.

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що згідно інформації, яка міститься у листі АТ «КБ «Глобус» від 01 квітня 2019 року № 1035/1, що клієнт через касу банку вносить кошти на транзитний рахунок № НОМЕР_2 в АТ «КБ «Глобус», з якого в свою чергу банк здійснює переказ на поточний рахунок отримувача №838 ТОВ «ФК «Народна позика». На підтвердження оплати клієнт отримує квитанцію з відміткою банку, а у документах банку залишається заява про переказ коштів з підписом клієнта. З огляду на вищевикладене, платником вищевказаних грошових коштів, які були внесені на рахунок № НОМЕР_3 ТОВ «ФК «Народна позика» згідно кредитного договору від 19 вересня 2012 pоку №1909001/000-КФІ/12, була ОСОБА_2 . Такий порядок здійснення розрахунків ґрунтується на положеннях Інструкції про ведення касових операцій банками України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року №103

(а. с. 69-70 том 2).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Отже виходячи із аналізу вказаних норм законодавства, вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17 та від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку»передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої, третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Вирішуючи спірні правовідносини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивач належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредит в розмірі 560 000,00 грн, однак остання в порушення вказаних норм законодавства належним чином свого зобов`язання щодо повернення отриманих нею кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними не виконувала, у зв`язку з чим виникла кредитна заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «ФК «Народна позика» суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, а надані докази на підтвердження переривання цього строку суд визнав неналежними.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності не сплив, оскільки він переривався про що свідчили дії відповідача, оскільки останній платіж вона здійснила в серпні

2016 року, що підтверджується банківськими виписками по особовим рахункам позивача, згідно яких були здійснені численні платежі в рахунок погашення заборгованості відповідача, як в період дії договору, так і після закінчення визначеного в договорі строку.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції є правильним з огляду на таке.

Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня

2003 року № 254 (далі - Положення № 254), визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.

Отже враховуючи викладене суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції.

Зокрема умовами кредитного договору від 19 вересня 2012 року

№ 1909001/000-КФІ/12, укладеного між сторонами, а саме пунктом

4.1. передбачено, що погашення заборгованості за кредитом відбувається шляхом перерахування позичальником грошових коштів на рахунок фінансової установи або внесення до каси фінансової установи.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що АТ «КБ «Глобус» грошові кошти вносились через касу банку на транзитний рахунок № НОМЕР_2 в

АТ «КБ «Глобус», з якого в свою чергу банк здійснював переказ на поточний рахунок отримувача № НОМЕР_3 ТОВ «ФК «Народна позика». Тобто платником вищевказаних грошових коштів, які були внесені на рахунок № НОМЕР_3 ТОВ «ФК «Народна позика» згідно кредитного договору від

19 вересня 2012 pоку №1909001/000-КФІ/12, була ОСОБА_2 , а не АТ «КБ «Глобус»

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що строк позовної давності переривався, оскільки відповідач періодично вносила кредитні платежі на рахунок позивача через АТ «КБ «Глобус» навіть після закінчення строку кредитного договору, що свідчить про визнання нею своєї заборгованості перед позивачем.

Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, вказана обставина нею не заперечувалася ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, то у позивача виникло передбачене договором та законом право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що розмір вказаної позивачем заборгованості не відповідає дійсності не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано жодних належних доказів, що визначений кредитором розмір заборгованості має бути меншим ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

Щодо нарахованих позивачем відсотків після закінчення строку дії кредитного договору до звернення ТОВ «ФК «Народна позика» слід зазначити таке.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У пункті 4.10 кредитного договору зазначено, що у випадку прострочення строку повернення кредиту, відсотки та комісія на суму кредиту нараховуються і за період прострочення, до моменту фактичного повернення кредиту.

Оскільки відповідач у встановлений договором строк свої зобов`язання належним чином не виконувала, отримані в кредит кошти не повернула, то ТОВ «ФК «Народна позика» відповідно до умов кредитного договору мало право нараховувати позичальнику відсотки та пеню до моменту фактичного повернення кредиту.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України на яку вона посилалася з огляду на таке.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Разом з тим, розмір неустойки не перевищує розмір збитків завданих позивачу неналежним виконанням умов кредитного договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що всі заперечення відповідача щодо позовних вимог ТОВ «ФК «Народна позика» зводилися лише до застосування судами строку позовної давності та не містили в собі жодних доводів щодо розміру заборгованості.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем факт невиконання договірних зобов`язань визнається, сума заборгованості визначена позивачем не оспорюється, оскільки жодних належних і допустимих доказів на спростування заявленої позивачем суми заборгованості не було надано.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільногосуду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик