ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 347/1912/16

провадження № 61-28103св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківській області Григорчук Людмила Вікторівна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 а на рішення апеляційного суду Івано-Франківській області від 11 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківській області Григорчук Л. В., про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування.

В обґрунтування позову зазначив, що після його баби ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 та як спадкоємець першої черги звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останні роки життя тяжко хворіла, 17 березня ІНФОРМАЦІЯ_3 перенесла складну операцію, у зв`язку з чим потребувала постійної сторонньої допомоги, яку їй надавали він та його дружина ОСОБА_4 , оскільки проживали з бабою за однією адресою.

Натомість ОСОБА_2 рідко навідувала матір, не допомагала у веденні домашнього господарства, не надавала коштів на придбання ліків та не приймала участі у її похованні, тобто ухилялась від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після матері ОСОБА_3 і визнати за ним право на спадкування за законом після баби ОСОБА_3 разом зі спадкоємцями першої черги.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківській області від 2 червня 2017 року, ухваленим у складі судді Крилюк М. І., позов задоволено.

Усунено ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Косів Івано-Франківської області.

Визнано за ОСОБА_1 право на спадкування після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Косів Івано-Франківської області, разом зі спадкоємцями першої черги.

Стягнено з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1 102,40 гривень у відшкодування судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що дочка ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги матері ОСОБА_3 , яка у зв`язку з похилим віком і хворобою перебувала у безпорадному стані, натомість внук ОСОБА_1 опікувався і надавав необхідну допомогу спадкодавцю, що є підставою для усунення відповідача від права на спадкування після матері і визнання за позивачем права на спадкування після баби разом зі спадкоємцями першої черги.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківській області від 11 липня 2017 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківській області від 2 червня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визначених статтями 1224, 1259 ЦК України правових підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після матері ОСОБА_3 і визнання за ОСОБА_1 права на спадкування після баби разом зі спадкоємцями першої черги не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення апеляційного суду Івано-Франківській області від 11 липня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Косівського районного суду Івано-Франківській області від 2 червня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам, які підтверджують потребу ОСОБА_3 у постійному сторонньому догляді та допомозі, які їй надавав лише він та його дружина. Вказані обставини підтвердили також свідки, проте суд їх покази невмотивовано відхилив.

На думку заявника, недоведеним є твердження відповідача про те, що вона допомагала доглядати матір та батька похилого віку, оскільки вона лише навідувала їх, проте з ними не проживала.

Позиція інших учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що її мати ОСОБА_3 не була у безпорадному стані і не потребувала постійного стороннього догляду. Вона відвідувала матір, постійно з нею спілкувалася телефоном, привозила ліки та продукти, надавала іншу матеріальну допомогу, тому твердження ОСОБА_1 про її ухилення від надання допомоги спадкодавцю безпідставні.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного суду від 25 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю ОСОБА_2 і бабою ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після неї відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок по АДРЕСА_1 .

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися дочка ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги і внук ОСОБА_1 як спадкоємець п`ятої черги.

ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_4 проживали та були зареєстровані за однією адресою із ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 . З дозволу ОСОБА_3 вони збудували на належній останній земельній ділянці власний будинок з номером АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради Івано-Франківської області№ 129-5 від 26 серпня 2009 року призначено ОСОБА_4 доглядати престарілих ОСОБА_3 і ОСОБА_5 (батька відповідача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Також суд встановив, що у період з28 листопада 1983 року по 15 липня 1993 року ОСОБА_2 працювала черговою Івано-Франківського управління бурових робіт в Західному Сибірі з режимом роботи вахтово-експедиційним методом 15 робочих днів на місяць і таким же періодом відпочинку за місцем постійного проживання.

У період з 25 серпня 2004 року по 4 лютого 2013 року ОСОБА_2 працювала на посаді молодшої медсестри Богородчанської центральної районної лікарні.

Відповідно до довідки Косівської центральної районної лікарні від 24 грудня 2015 року ОСОБА_3 встановлено діагноз ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, остеоартроз та поліостеоартроз з ураженням суглобів.

Обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 постійно перебувала на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні або перенесла складну операцію, судом не встановлено.

Згідно з поясненнями позивача ОСОБА_1 у 2016 році ОСОБА_3 проведене амбулаторне оперативне втручання з приводу фурункула.

ОСОБА_2 періодично відвідувала матір, що позивач визнає. Також ОСОБА_1 визнав, що випадків звернення до відповідача з проханням надати допомогу ОСОБА_3 та отримання відмови у цьому не було.

Оцінивши покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд встановив, що ОСОБА_3 не потребувала сторонньої допомоги, самостійно ходила та сама себе обслуговувала. ОСОБА_2 періодично приїжджала до батьків, а коли вони хворіли, то перебувала з ними постійно.

З показів свідка ОСОБА_9 суд встановив, що ОСОБА_2 не проживала з батьками, однак часто їх відвідувала.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (стаття 1223 ЦК України).

Стаття 1224 ЦК України визначає підстави усунення від права на спадкування. Згідно з частиною п`ятою цієї статті за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Безпорадним вважається такий стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При вирішенні справи про усунення від права на спадкування суду слід враховувати поведінку особи, щодо якої вирішується відповідне питання, розуміння нею свого обов`язку надавати допомогу, необхідність такої допомоги для спадкодавця, з урахуванням її отримання від інших осіб, наявність можливості для надання допомоги та свідоме невиконання цією особою встановленого законом обов`язку.

Тобто, для постановлення рішення у справі про усунення від спадкування повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Встановивши, що ОСОБА_3 не перебувала у безпорадному стані і була здатна самостійно себе обслуговувати, при цьому ОСОБА_2 за можливості регулярно відвідувала матір та надавала їй необхідну допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для усунення відповідача від права на спадкування на підставі статті 1224 ЦК України.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Внуки спадкоємця спадкують у п`яту чергу відповідно до статті 1265 ЦК України, яка передбачає, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Стаття 1259 ЦК України передбачає, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Так як суд не встановив перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані, правові підстави для застосування до спірних правовідносин статті 1259 ЦК України відсутні, тому висновок апеляційного суду про відмову у позові є правильним.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам, що підтверджують потребу ОСОБА_3 у постійному сторонньому догляді та допомозі, які їй надавав лише він та його дружина, касаційний суд відхиляє.

Згідно зі статями 57, 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 212 ЦПК України у тій же редакції встановлювала, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд апеляційної інстанції у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив докази у справі, зокрема медичну документацію і покази свідків, у їх сукупності та дійшов висновку про недоведеність перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані, під чим розуміється неможливість самостійного забезпечення умов свого життя, потреба у постійному сторонньому догляді, допомозі і лікуванні.

Оскільки свідки суду пояснили, що ОСОБА_3 сама ходила та могла себе обслуговувати, і дані щодо її тривалого перебування на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні або перенесення важкої операції відсутні, суд вважав спростованою зазначену у довідці Косівської центральної районної лікарні від 24 грудня 2015 року інформацію щодо потреби ОСОБА_3 у постійному сторонньому догляді.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_2 не допомагала доглядати матір та батька похилого віку, а лише нечасто навідувала їх, касаційний суд відхиляє, оскільки у ході розгляду справи апеляційним судом заявник визнав, що випадків звернення до відповідача з приводу необхідності надання допомоги матері ОСОБА_3 і отримання від неї відмови не було, а свідки суду підтвердили, що відповідач регулярно відвідувала батьків, а у період погіршення їх здоров`я перебувала з ними постійно.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 а залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківській області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов