Номер провадження: 22-ц/813/765/19
Номер справи місцевого суду: 523/6103/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бабаков В.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Четверта Одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, який вподальшому уточнив, до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Четверта Одеська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_1 зі спадкодавицею ОСОБА_3 , скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2007 року та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову, позивач зазначав що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідача ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно позивачу та відповідачу в рівних частках. Оскільки позивач проживав разом з матір`ю на час відкриття спадщини він вважається таким що прийняв спадщину, однак не оформив її. Натомість відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на свою частку та свідоцтво про право на спадщину за законом на частку позивача. Тому позивач просить суд встановити факт його проживання з матір`ю на час відкриття спадщини, скасувати свідоцтво отримане відповідачем на частку яка належить позивачу та визнати за ним право власності на цю частку в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2018 року та ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першою інстанцією норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленим 26.06.2019 року про дату час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 22.10.2019 року на 14.00 годину, не з`явився.

22.10.2019 року від представника ОСОБА_1 адвоката Токаєвої Ю.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката в цей день у невідкладній слідчій дії у кримінальному провадженні. При цьому доказів, які б підтверджували зайнятість адвоката в цей день у кримінальному провадженні, останнім не надано.

Присутні в судовому засіданні ОСОБА_2 та його адвокат Кузнєцова Л.О. заперечували проти відкладення розгляду справи, звертаючи увагу на розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду.

Враховуючи, що представником ОСОБА_1 адвокатом Токаєвою Ю.В. не надано належних доказів про її перебування (зайнятість) в цей день у невідкладній слідчій дії у кримінальному провадженні та приймаючи до уваги, що дана справа на розгляді в суді апеляційної інстанції перебуває ще з грудня 2018 року, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду у повному обсязі зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братами та синами ОСОБА_3 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла та після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 ;

- за життя ОСОБА_3 залишила заповіт, яким позивачу та відповідачу в рівних частках заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 ;

- позивач проживав разом з матір`ю на час відкриття спадщини і тому вважається таким що прийняв спадщину, однак не оформив її, в той час, як відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на свою частку та свідоцтво про право на спадщину за законом на частку позивача, що підтверджується показами свідків, копіями матеріалів з кримінальних справ, спадковою справою.

Відмовляючи у задоволенні вимог про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_1 зі спадкодавицею ОСОБА_3 , скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2007 року та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 у зв`язку зі спливом строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача заявлено про застосування строків позовної давності і що вказані строки сплили.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції судова колегія не може з огляду на наступне.

Позовна давність є самостійною підставою для відмови у позові і може застосовуватися за заявою сторони лише до обґрунтованих вимог і лише за умови відсутності підстав для поновлення строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Під час розгляду справи в суді ОСОБА_1 посилався на те, що він постійно проживав з матір`ю на час відкриття спадщини і вважав себе таким, що прийняв спадщину, а про порушення свого права на частку у спадщині дізнався 19.03.2013 року, коли він отримав від нотаріуса відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину в належній йому частці у зв`язку з тим, що вказану частку в якості спадщини за законом отримав його брат.

Як вбачається з обставин справи 27.06.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з 2-ма різними окремими заявами:

- в першій заяві позивач просив встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнати право на частку у спадковому майні, яка ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.04.2014 року залишена без розгляду у зв`язку з повторною не явкою позивача (т. 1 а. с. 46-51 );

- в другій заяві позивач просив визначити йому додатковий строк на прийняття спадщини. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.06.2014 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.10.2014 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.06.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову про поновлення строку для прийняття спадщини відмовлено (т.1 а. с. 53-62).

У травні 2016 року звернувся до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права на частку у спадковому майні в межах даної цивільної справи, рішення у якій переглядається апеляційному порядку.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ТІК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин.

Оскільки позов ОСОБА_1 про встановлення факту та визнання права на частку у спадщині залишений судом без розгляду і дана ухвала суду не оскаржувалася, а в другому випадку у позові ОСОБА_1 до суду про поновлення строку для прийняття спадщини відмовлено, формально не можна стверджувати, що з часу, коли позивач дізнався про порушення свого права 19.03.2013 року і до часу звернення до суду з цим позовом 05.05.2016 року позовна давність не сплила у зв`язку з її перериванням.

Між тим, сам факт подання різних за предметом позовів - про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та про поновлення строку для прийняття спадщини, які однак мають спільну кінцеву мету для їх заявника - отримання спадщини, само по собі свідчить про намагання ОСОБА_1 захистити свої права в судовому порядку щодо отримання спадщини після смерті матері в будь-який передбачений законодавством спосіб і це мало бути оціненим, але не було оцінено районним судом, оскаржуване рішення якого лише констатує факт спливу позовної давності, але взагалі не містить аналізу та мотивованих висновків про неможливість захисту прав позивача з огляду на наведені у судових дебатах та встановлених судом обставин справи.

Проте сам по собі сплив позовної давності не є безумовною підставою для відмови у позові. Така відмова допускається за відсутності підстав вважати причини пропуску строку поважними і дане питання є оціночним і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Як вже зазначалося обчислення строку позовної давності відбулося з 20.03.2013 року. До часу звернення позивача до суду з даним позовом 05.05.2016 року (03 роки 01 місяця та 15 днів), позивач у 2013 році звертався за захистом своїх прав в судовому порядку подавши до Суворовського районного суду м. Одеси різні позови: один позов про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (залишено без розгляду 22.04.2014 року) та другий позов про визнання права на частку у спадковому майні та позов про поновлення строку для прийняття спадщини (відмовлено у задоволенні позову на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 22.10.2014 року, яке залишено без змін судом касаційної інстанції 24.12.2014 року).

Дані обставини, пов`язані зі зверненням позивача до суду за захистом своїх прав спадкоємця, судова колегія оцінює не як підстави, що свідчать про переривання строку позовної давності, але як обставини, що свідчать про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права спадкоємця з поважних причин, внаслідок чого порушене право підлягає судовому захисту.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині.

В розумінні ст. 1298 ЦК України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, що прийняли спадщину строком не обмежена. Наголос законодавцем робиться тільки на те, що свідоцтво, як правило, видається не раніше 6 місяців від дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Встановивши, що позивач проживав разом з матір`ю на час відкриття спадщини і тому вважається таким що прийняв спадщину, однак не оформив її, в той час, як відповідач окрім отримання належної йому 1/2 частки у спадщині за заповітом, отримав також право на належну позивачу 1/2 частку у спадщині, але вже в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , у суду першої інстанції не було підстав для відмови у вимогах ОСОБА_1 про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2007 року та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог.

При цьому судова колегія звертає увагу, що заявлені позивачем вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину, а не про визнання його недійсним не можна вважати невірно обраним способом захисту, оскільки викладені у позовній заяві обставини щодо отримання відповідачем права на належну позивачу частку у спадщині, яку той прийняв постійно проживаючи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та наведені позивачем обґрунтування позовних вимог що свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири отримано відповідачем, який не мав права на його отримання, фактично регулюються ст. 1301 ЦК України, яка передбачає визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, а не його скасування, тому помилкове зазначення позивачем вимоги «скасування» замість «визнання недійсним» не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, заявлених з підстав, передбачених ст. 1301 ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_1 зі спадкодавицею ОСОБА_3 .

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 25 грудня 2007 року державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 щодо 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено: 29.10.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін