Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 639/1881/17

провадження № 61-45229св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Олена Анатоліївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник Анна Геннадіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кіся П. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О. А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник А. Г., про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 07 липня 2009 року між

ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_6 , який є батьком позивача, та ОСОБА_1 , як обдарованим, був укладений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Серветник А. Г. зареєстрованого в реєстрі за № 1415.

Після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач дізнався, що на належну йому на праві власності 1/2 частку вищевказаної квартири був укладений інший договір дарування від 17 травня 2014 року, за яким ОСОБА_6 , як дарувальник, подарував ОСОБА_4/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О. А.

Договір дарування вказаної вище частини квартири відповідно до частини першої статті 203 ЦК України є недійсним правочином через те, що вчинено з порушенням норм цивільного законодавства.

ОСОБА_1 просив визнати договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ) від 17 травня 2014 року недійсним та скасувати реєстрацію права власності на зазначену квартиру на ім`я відповідача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 05 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 травня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О. А. за реєстровим

№ 646, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 травня 2014 року

№ 6645261, а саме реєстрацію на підставі договору дарування квартири

АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_11 .

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що після укладення договору дарування від 07 липня 2009 року позивач у справі отримав документ, який посвідчує його право власності на квартиру АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Серветник А. Г. реєстровий № 1415, а саме договір дарування, а тому є таким, що прийняв дарунок у вигляді 1/2 частини вищевказаної квартири, і 1/2 частина квартири належить йому на праві власності відповідно до договору дарування, тобто з моменту прийняття дарунку.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 05 грудня 2017 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О. А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник А. Г., про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації, - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 408,00 грн за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції не враховано, що момент переходу права власності на дарунок не завжди співпадає з моментом укладення договору. Позивачем в обґрунтування позовних вимог не доведено коли саме він вчинив дії щодо прийняття дарунку. Сам по собі факт підписання договору дарування не є достатнім доказом по справі підтверджуючим прийняття дарунку.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

03 жовтня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2018 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 05 грудня

2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що укладений в установленому порядку договір дарування від 07 липня 2009 року є підставою для переходу права власності та одночасно необхідним документом, що підтверджує прийняття ОСОБА_1 дарунку, оскільки відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, чинним на час укладання договору дарування від 07 липня 2009 року, нотаріуси були визначені як реєстратори правочинів та здійснювали реєстрацію, шляхом внесення відомостей щодо правочину, після його посвідчення, у Державний реєстр правочинів. Такий правочин, відповідно до статті 210 ЦК України, вважався вчиненим з моменту його реєстрації нотаріусом.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

з Жовтневого районного суду міста Харкова.

У жовтні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду та передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Зазначеним нормам матеріального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду першої інстанції:

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що

07 липня 2009 року між ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 (сином дарувальника), як обдарованим, був укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Серветник А. Г. реєстровий № 1415.

Інша 1/2 частина вказаної квартири належить ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про прав на спадщину (а. с. 45).

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею717 ЦК України за договором дарування одна сторони (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів , які посвідчують право власності на річ, інших документів , які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Після укладення договору дарування від 07липня 2009 року позивач у справі отримав документ , який посвідчує його право власності на квартиру АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківськогоміського нотаріального округу Серветник А. Г. реєстровий № 1415, а саме договір дарування, а тому він є таким, що прийняв дарунок у вигляді 1/2 частини вищевказаної квартири.

Відповідно до пункту 10 договору дарування від 07 липня 2009 року обдарований ( ОСОБА_1 ) набуває право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 відповідно до частини першої, четвертої статті 722 ЦК України, тобто з моменту прийняття дарунку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

Згідно договору дарування від 17 травня 2014 року ОСОБА_6 (дарувальник) подарував ОСОБА_15 - ОСОБА_9 (обдарована) 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Порядок і правові наслідки прийняття дарунка врегульовано статтею 722 ЦК України, за якою право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, тобто з того часу, коли обдаровуваний будь-якими діями підтвердить свою згоду на прийняття дарунка. Дарунок, направлений обдаровуваному без його попередньої згоди, є прийнятим, якщо він негайно не заявить про відмову від дарунка. До прийняття дарунка стаття 722 ЦК України прирівнює також прийняття документів про право власності на речі або символів речі (ключів, макета тощо). Безпосереднє висловлення згоди обдаровуваного необхідне лише при даруванні майна, укладання угоди на яке потребує спеціального оформлення (наприклад, на вогнепальну зброю).

Відповідно до частини третьої статті 722 ЦК України якщо дарунок направлено обдарованому без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдарований негайно не заявить про відмову від його прийняття.

Судом не встановлено факт відмови ОСОБА_1 від прийняття дарунку.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Таким чином законодавець чітко встановив, що перехід права власності може бути здійснений на підставі укладеного правочину, що є договір дарування ОСОБА_1 спірної частини квартири від 07 липня 2009 року .

Згідно роз`яснень Міністерства Юстиції України від 16 березня 2011 року договір дарування підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження и Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в абзаці 1 пункту 37 зазначено, що «документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно.

За правилами Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26 травня

2004 року № 671, чинним на час укладання договору дарування від 07 липня 2009 року, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог ЦК України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. Реєстратори - державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси (далі - нотаріуси), які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

За частиною третьою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним

Враховуючи вищевикладені нормативні положення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що укладений в установленому порядку договір дарування від 07 липня 2009 року є підставою для переходу права власності та одночасно необхідним документом, що підтверджує перехід права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , на підставі якого позивач став власником 1/2 спірної частини квартири.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою-шостою статті 203 ЦК України, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до положень частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки при укладенні договору дарування від 17 травня 2014 року ОСОБА_6 розпорядився майном (1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , яка не належала йому на праві власності з

07 липня 2009 року.

Оскільки суд дійшов висновку про недійсність правочину від 17 травня

2014 року відповідно до якого

ОСОБА_6 - ОСОБА_9 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , а тому підлягає і скасуванню рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6645261 від 17 травня 2014 року, за яким було проведено реєстрацію на підставі договору дарування квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_11 .

У зв`язку із наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 не відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя у зв`язку із чим таке рішення не може вважатися законним і підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України, як помилково скасованого.

Щодо судових витрат:

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги ОСОБА_1 , та враховуючи факт звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», так як він є інвалідом ІІ групи, судові витрати за перегляд справи у суді касаційної інстанції в розмірі 2 560,00 грн слід стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2018 року скасувати, залишити в силі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 05 грудня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 2 560,00 грн судового зору за перегляд справи судом касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. П. Курило