Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 753/18965/15-ц

провадження № 61-16781св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року у складі судді Набудович І. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Позовна заява мотивована тим, що він з 10 червня 1997 року проживав з ОСОБА_5 як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, здійснювали покупки, витрачали кошти і фактично між ними склались відносини, притаманні подружжю.

Позивач вказував, що під час спільного проживання за спільні кошти та в результаті спільної праці сторонами було придбано наступне майно: у 1996 році придбано автомобільний причеп марки «ПФ 01 Фермер»; у 1999 році придбано автомобіль ВАЗ 2106, який згодом було продано; у 2000 році придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1; в грудні 2006 року придбано земельну ділянку в садовому товаристві «Травневе-1» Бориспільського району Київської області; в жовтні 2009 року придбано гараж № 126 у гаражному кооперативі «Позняки-1» м. Києва; у 2011 році придбано автомобіль ВАЗ 21063.

На підставі вищевикладеного, уточнивши вимоги ОСОБА_4 просив встановити факт його проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю та набуття майна в результаті спільної праці як членів сім'ї з 01 квітня 1995 року до 01 січня 2004 року та проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 01 жовтня 2013 року; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину майна, нажитого протягом спільного проживання.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріалами справи не підтверджено, що набуте у спірний період з 01 квітня 1995 року до 01 січня 2004 року майно, а саме: у 1996 році автомобільний причеп марки та квартира АДРЕСА_1 у 2000 році, придбане за спільні кошти позивача та відповідача, тобто внаслідок їх спільної праці. Отже, встановлення факту спільного проживання сторін у справі в період з 01 квітня 1995 року до 01 січня 2004 року юридичного значення не має, оскільки сам по собі цей факт не є підставою для визнання права спільної сумісної власності на майно.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог місцевий суд встановив, що право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці на території садового товариства «Травневе-1» та на гараж № 126 у гаражному кооперативі «Позняки-1», у встановленому законом порядку ні за ким із сторін не зареєстроване, тому питання щодо поділу цього майна не може бути предметом розгляду в контексті вирішення питання про визнання права власності на таке майно. Отже, суд першої інстанції зазначив, що встановлення факту спільного проживання сторін в період з 01 січня 2004 року до 01 жовтня 2013 року юридичного значення не має, оскільки сам по собі цей факт не породжує юридичні наслідки для сторін щодо майна, придбаного у цей період.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав належних та переконливих доказів щодо встановлення факту проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини в період з 01 січня 2004 року до 01 жовтня 2013 року. При цьому, майно, яке позивач просить поділити, зокрема: садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами і гараж у встановленому законом порядку не введені в експлуатацію та не зареєстровані.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не досліджено фактичні обставини справи, які пов'язанні із періодом, протягом якого сторони спільно проживали, судами залишено поза увагою показання свідків, письмові документи, зокрема, довідки з місця роботи, в яких зазначено місце проживання позивача за адресою відповідача, поїздки на відпочинок, до батьків, копії фотографій, спільне придбання земельної ділянки за договором, подання відповідачем заяви із проектом мирової угоди, та які, на думку позивача, були безпідставно відхилені.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, зазначила про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, доводи викладені в ній такими, що не відповідають дійсності, твердження позивача у касаційній скарзі щодо незастосування частини першої статті 17 Закону України «Про власність» є безпідставними. Відзив мотивовано необґрунтованістю доводів касаційної скарги, оскільки висновки судів узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що позивач ОСОБА_4 з 1986 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. За вказаною адресою також зареєстровані: ОСОБА_7 (колишня дружина позивача) та ОСОБА_8 (син позивача).

28 грудня 1994 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано.

Відповідач ОСОБА_5 з 08 травня 1990 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, а з 30 серпня 2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 30 серпня 1996 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на транспортний засіб - автомобільний причеп марки «ПФ 01 Фермер».

Спірна квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 2000 року.

В цій квартирі зареєстровані: ОСОБА_9 - з 11 грудня 2007 року, ОСОБА_10 - з 11 грудня 2007 року та ОСОБА_11- з 28 листопада 2014 року.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2006 року позивач та відповідач є власниками земельної ділянки, площею 0,0600га, що розташована на території Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області, садове товариство «Травневе-1» в рівних частках.

Установлено, що на вказаній земельній ділянці знаходиться садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Право власності на вказаний будинок та господарські споруди у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Згідно з договором купівлі-продажу від 15 липня 2009 року ОСОБА_5 придбала гараж № 126 у гаражному кооперативі «Позняки-1».

Відповідно до довідки гаражного кооперативу «Позняки-1» від 24 червня 2016 року ОСОБА_4 з 01 жовтня 2009 року є членом кооперативу, сплачував членські внески та мав перепустку на територію кооперативу, власником металевого гаража № 126 є ОСОБА_5

Згідно з довідкою гаражного кооперативу «Позняки-1» від 30 березня 2017 року ОСОБА_5 є членом кооперативу з 29 жовтня 2009 року по теперішній час. Право власності на вказаний гараж у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 28 січня 2011 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Не можна вважати позивача власником половини майна, придбаного до 1 січня 2004 року на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про власність» без установлення факту створення (придбання) сторонами цього майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Установлено, що ОСОБА_4 з 1986 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_5 з 08 травня 1990 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, а з 30 серпня 2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4.

Крім того, установлено, що садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці на території садового товариства «Травневе-1» і гараж № 126 у гаражному кооперативі «Позняки-1» у встановленому законом порядку не введені в експлуатацію та не зареєстровані.

Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з безпідставності позовних вимог, оскільки факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана ОСОБА_5, згідно з договором купівлі-продажу від 29 червня 2000 року, за спільні кошти з позивачем, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Крім того, суди попередніх інстанцій врахували, що позивачем не доведено належними та допустимими факт проживання сторін у справі однією сім'єю як чоловіка та дружини в період з 01 січня 2004 року по 01 жовтня 2013 року, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю майна та визнання за позивачем права власності на частину майна, зокрема, садовий будинок і гараж, які у встановленому законом порядку не введені в експлуатацію та не зареєстровані.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо ненадання судами попередніх інстанцій оцінки, зокрема показам свідків, спростовуються матеріалами справи. Пояснення свідків, які були присутні та допитані в судовому засіданні, містяться в матеріалах справи та враховані в судових рішеннях судів попередніх інстанцій.

Інші доводи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк