Провадження № 22-ц/812/539/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 березня 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/3615/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Галущенка О.І., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого 08 січня 2019 року під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ДП «Адміністрація морських портів України» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позивач зазначав, що 23 березня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений з посади контролера команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2018 року, задоволено позов ОСОБА_1 та поновлено останнього на роботі в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 23 березня 2017 року. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41461 грн.14 коп.

8 лютого 2018 року відповідача було поновлено на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму з 24 березня 2017 року. Після виконання рішення позивачу стало відомо, що в період з 28 квітня 2017 року по 07 лютого 2018 року відповідач перебував на обліку як безробітний в Центральному районному центрі зайнятості, яким останньому було сплачено допомогу по безробіттю в розмірі 28924 грн. 83 коп. Вказана сума позивачем перерахована Центральному районному центру зайнятості на його вимогу.

Посилаючись на те, що вказана сума є переплатою для працівника, якого поновлено на роботі, яка підлягає поверненню як безпідставно отримані кошти, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 28924 грн. 83 коп.

Під час розгляду справи представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що допомога по безробіттю відповідачем, як застрахованою особою, отримана відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Повернення позивачем Центральному районному центру зайнятості сплачених робітнику коштів передбачено наведеним законом, тоді як цей закон не передбачає право роботодавця на регрес на стягнення коштів з працівника.

В апеляційній скарзі ДП «Адміністрація морських портів України», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належну правову оцінку обставинам справи, помилково не застосував положення статті 1212 ЦК України в частині наявності у відповідача зобов'язання повернути майно, оскільки підстава, на якій воно було набуте, відпала.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що наказом від 23 березня 2017 року № 137/о про припинення трудового договору виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_1 було звільнено з посади контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату(а.с.8).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2018 року, задоволено позов ОСОБА_1 та поновлено останнього на роботі в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 23 березня 2017 року. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41461 грн.14 коп.

Із змісту вказаних судових рішень вбачається, що суму стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу було обраховано за період з 23 березня по 14 грудня 2017 року.

На виконання вказаних судових рішень Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України» видано наказ № 52/о від 08 лютого 2018 року яким ОСОБА_1 поновлено на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму з 24 березня 2017 року (а.с.32).

Наступним наказом № 58/о від 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України - за угодою сторін (а.с.33)

З довідки виданої заступником головного бухгалтера підприємства вбачається що, відповідно до наказу № 52/о від 08 лютого 2018 року відповідачу нараховано та виплачено кошти за час вимушеного прогулу в розмірі 52464 грн. 40 коп., в тому числі 41461 грн.14 коп. згідно рішення суду (а.с.34).

06 березня 2018 року Центральний районний центр зайнятості звернувся до позивача з листом-претензією № 07-720, в якому зазначав про те, що ОСОБА_1 з 28 квітня 2017 року перебував на обліку Центрального районного центру зайнятості як безробітний та в період з 05 травня 2017 року по 07 лютого 2018 року отримав допомогу по безробіттю на загальну суму в розмірі 28924 грн. 83 коп. В зв'язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, відповідно до частини 4 статті 35 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон № 1533-ІІІ) Центральний районний центр зайнятості просив перерахувати йому виплачену працівнику суму допомоги по безробіттю (а.с. 39-40).

Згідно платіжного доручення № 290 від 22 березня 2018 року Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України» перерахувала на рахунок Центрального районного центру зайнятості грошові кошти в розмірі 28924 грн. 83 коп. (а.с. 42).

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що підстава, за якої відповідачем отримані зазначені кошти відпала, а тому, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми статті 1212 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Тобто зобов'язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Водночас, судом встановлено, що відповідач, як застрахована особа, відповідно до положень Закону № 1533-ІІІ, отримував допомогу по безробіттю в зв'язку із звільненням з роботи за скороченням штату. Виплата вказаної допомоги була припинена в зв'язку з його поновленням на роботі за судовим рішенням.

Отже, допомога по безробіттю відповідачем, як застрахованою особою, отримана відповідно до наведених вимог закону.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача спірних коштів за правилами статті 1212 ЦК України, оскільки вказана норма до спірних правовідносин не може бути застосована.

Безпідставними є посилання апеляційної скарги на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в пункті 32 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за якими, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога за тимчасовою непрацездатністю, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Вказані роз'яснення зроблені з урахуванням вимог частини 3 статті 117 КЗпП України в редакції, діючій на час надання таких роз'яснень. Однак на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2015 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» ця норма закону виключена.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2017 року у справ № 6-1660цс16.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіО.І. Галущенко Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 26 березня 2019 року.