Справа №461/3072/16-ц
Провадження №2/461/39/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Городецької Л.М.,

з участю: секретаря судового засідання Думича Р.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності,

та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення у житлове приміщення,

в с т а н о в и в :

Позивачі за первісним позовом звернулися в суд з позовом до ОСОБА_5, в якому просили суд припинити право власності ОСОБА_5 на 1/12 ідеальної частини квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові шляхом виплати грошової компенсації ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках та визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_3 в рівних частках (по 1/36 відповідно) право власності на 1/12 ідеальної чатини квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові, що належить ОСОБА_5

В обгрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що позивачі є співласниками квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові в наступних частинах: ОСОБА_1 1/3 частки; ОСОБА_3 1/2 частки; ОСОБА_4 1/12 частки. Згідно рішення апеляційного суду Львівської області від 31.03.2016р. у справі № 461/8361/15, за відповідачем ОСОБА_5 було визнано право власності на 1/12 ідеальної чатини квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові, що становить 4,6 кв.м. від загальної площі квартири. Відзначають, що дана частка є незначною та не може бути виділена в натурі. ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 як в сукупності так і покремо володіють більшими частками вищевказаної квартири, аніж ОСОБА_5 До того ж, позивачі перебувають в родинних стосунках. ОСОБА_5 є чужою людиною для позивачів, ніколи постійно не проживала та на даний час не проживає у квартирі № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові. Позивачі перебувають у неприязних стосунках із відповідачем, оскільки відповідач постійно створює конфліктні ситуації, що позбавляє їх можливості належним чином реалізовувати своє право власності. Припинення права власності ОСОБА_5 не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона ніколи не була співвласником вищевказаної квартири, не брала участі в її утриманні, не проживає у цій квартирі.

ОСОБА_5 в свою чергу звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила зобовязати відповідачів за зустрічним позовом усунути перешкоди для її проживання в квартирі № 5а на вул. М.Мурави, 4 в м. Львові та вселити її у квартиру № 5а на вул. М.Мурави, 4 в м. Львові. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.04.2016 року на підставі рішення апеляційного суду Львівської області, вона зареєструвала своє право власності ні 1/12 ідеальної частини квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові. Зазначає, що вказану частку вона успадкувала від свого чоловіка ОСОБА_6, шлюб з яким був зареєстрований 03.06.2011р., а помер він 10.06.2011р. Стверджує, що відповідачі за зустрічним позовом не допускають її у спірну квартиру, намагаючись припинити її право власності на частку у спірній квартирі в судовому порядку, хоч іншого житла у неї немає. Вважає, що дії відповідачів суперечать вимогам ст. 319, 321 ЦК України.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 06 травня 2016 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 23 вересня 2016 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_2 за первісним позовом та ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою не визнали та просили відмовити у задоволенні позову про усунення перешкод та вселення у житлове приміщення з підстав, викладених у письмовому запереченні.

Відповідач та її представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, і на підставі частини 3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що вони не зявилися у судове засідання без поважних причин.

Суд вважає можливим проводити розгляд справи без участі відповідачки та її представника на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми для прийняття рішення.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, оцінивши надані суду докази, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_7, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 11.10.2003 року за реєстровим № 4041, зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному БТІ та ЕО 07.11.2003 року за номером запису 16765 у книзі № 18 (реєстраційний № 2956499), ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули у власність квартиру № 5а на вул. М.Мурави, 4 у м. Львові загальною площею 55,6 кв.м. Квартира складається з кухні та трьох кімнат житловою площею 46,0 кв.м. в тому числі: 1-а кімната 16,2; 2-га кімната 16,0; 3-тя кімната 13,8.

10.06.2011 року помер ОСОБА_6. На момент смерті на праві власності йому належала 1/3 частка в квартирі № 5а на вул. М.Мурави, 4 у м. Львові. Крім нього співвласниками даної квартири були ОСОБА_1 (колишня дружина) 1/3 частки та ОСОБА_3 (донька померлого) 1/3 частки. Загальна площа квартири становить 55,6 кв.м. Заповіту на випадок смерті ОСОБА_6 зроблено не було.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_5 (дружина, шлюб з якою було укладено 03.06.2011р.) та троє його дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8.

Згідно рішення апеляційного суду Львівської області від 31.03.2016 року у справі № 461/8361/15, за ОСОБА_5 було визнано право власності в порядку спадкування на 1/12 ідеальної частини квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові, що становить 4,6 кв.м. від загальної площі квартири.

ОСОБА_3 набула право власності в порядку спадкування на 2/12 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.04.2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 5-347 (з врахуванням частки ОСОБА_8, яка відмовилась від прийняття своєї частки на користь ОСОБА_3В.).

ОСОБА_4 набув право власності в порядку спадкування на 1/12 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.04.2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 5-350.

Після прийняття спадщини, частки квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові належать наступним особам: ОСОБА_1 1/3 частки; ОСОБА_3 1/2 частки; ОСОБА_4 1/12 частки; ОСОБА_5 1/12 частки.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 як в сукупності так і окремо володіють більшими частками вищевказаної квартири, аніж ОСОБА_5

Спірна квартира була придбана ними за власні кошти для спільного проживання однією сімєю. Позивачі перебувають між собою в родинних стосунках. ОСОБА_5 є чужою людиною для позивачів, ніколи постійно не проживала та на даний час не проживає у квартирі № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові. Позивачі перебувають у неприязних стосунках із відповідачем, оскільки відповідач постійно створює конфліктні ситуації, що позбавляє їх можливості належним чином реалізовувати своє право власності.

Відповідно до частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сімї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей обєкта, який є спільним майном.

Згідно з частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15.

Згідно технічного паспорта на квартиру № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові вона розташована на третьому поверсі трьохповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 46,0 кв.м., 1-а кімната 16,2 кв.м., 2-га кімната 16,0 кв.м., 3-тя кімната 13,8 кв.м., кухні площею 6,1 кв.м, вбиральні площею 0,7 кв.м., коридору площею 1,7 кв.м., балкон площею 0,5 кв.м. Загальна площа квартири складає 55,6 кв.м.

Висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 2605/3589 від 17.07.2017 року (Т.1 а.с.146-151) встановлено, що виділити 1/12 ідеальної частки у квартирі № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові Аблонській Піаммі Іванівні, згідно вимог п. 2.21, п. 2.24, п. 2.28 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Житлові положення», технічно неможливо. Вартість 1/12 ідеальної частки у квартирі № 5а в будинку № 4 по вул. М.Мурави в м. Львові, станом на час проведення дослідження, становить 90351,00 грн.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобовязує. Невиконання особою своїх обовязків як співвласника майна призводить до порушення прав інших співвласників майна. Тому ст. 365 ЦК України є в тому числі й механізмом знаходження найефективнішого власника.

Судом встановлено, що позивачі за первісним позовом та відповідач не є членами однієї сімї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, відповідач не бере участі у витратах, яких потребує утримання власності, блокує рішення щодо такого утримання, не здійснює ремонт квартири, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг ,а тому спільне володіння та користування спірною квартирою є неможливим, адже такі обставини призводять до виникнення конфліктних ситуацій серед співвласників.

Цивільний оборот потребує, щоб кожна річ знайшла відповідального та зацікавленого у її збереженні власника, який наділений правомочністю у її використанні найефективнішим чином. Будь-яке обмеження обороту не може бути вибачено без вагомих аргументів. В даній ситуації суд вважає, що набуття відповідачем за первісним позовом права власності на 1/12 частки квартири в порядку спадкування, що становить 4,6 кв.м. від загальної площі квартири, становить перепони в такому обороті, оскільки належна відповідачу частка є настільки незначною по відношенню до загальної площі квартири, що виключає можливість виділу такої частки в натурі та встановити режим спільного користування квартирою. Право власності відповідача на 1/12 частки квартири становить визначену майнову цінність, але не забезпечує правом на житло з врахуванням технічних та житлових норм.

Позивачі відповідно до вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України на депозитний рахунок суду внесли кошти, сума яких дорівнює 1/12 вартості квартири, а саме 90351,00 грн.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже, на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у звязку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачами своїх зобовязань перед ОСОБА_5І

При цьому, дослідивши всі обставини справи, суд вважає, що припинення права власності відповідача на 1/12 частини спірної квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам, а відтак первісний позов слід задовольнити.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6 2925цс15, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що в даних правовідносинах є встановленими і доведеними всі умови, передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) [ВП], N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (див. згадане вище рішення у справі "Україна-Тюмень" проти України" п. 49).

Водночас, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на наступне.

Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи не підтверджується правомірність заявлення вимог ОСОБА_5 про зобов'язання усунути перешкоди у проживанні у квартирі та вселення в неї.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надали у судовому засіданні покази про те, що ОСОБА_5 немає свого власного житла та проживає у найманому.

Свідок ОСОБА_12 у свою чергу надала покази про те, що ОСОБА_5 безперешкодно проживала у спірній квартирі.

Суд вважає, що спільне користування майном між сторонами є неможливим, і наявні умови, передбачені п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права на частку в спільному майні.

Все вище наведене свідчить, що обов'язкові умови для припинення права на частку, які повинні бути в сукупності та передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України мають місце в даних правовідносинах, і тому, враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду України, суд вважає що є всі підстави ухвалення рішення про припинення права ОСОБА_13 у спільному майні.

Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідач на користь позивачів, відповідно до задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, ст.ст. 3, 76, 81, 358, 365 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Первісний позов ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) на 1/12 ідеальної частини квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави у м. Львові.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію у розмірі 90351,00 грн. вартості 1/12 ідеальної частини квартири № 5а у будинку № 4 на вул. М.Мурави у м. Львові з депозиту Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області.

В рахунок належної ОСОБА_5 1/12 ідеальної частини квартири № 5а в будинку № 4 на вул. М.Мурави в м. Львові, виплатити їй грошову компенсацію в розмірі 90351,00 грн. з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області, яка була внесена ОСОБА_1 згідно з квитанцією № ПН1983 від 20.10.2017 року, депозитний рахунок 0757, , банк отримувача Державна казначейська служба України, МФО 820172.

Грошові кошти у сумі 90351,00 грн. з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області, які були внесені ОСОБА_1 згідно з квитанцією № ПН1983 від 20.10.2017 року, депозитний рахунок 0757, , банк отримувача Державна казначейська служба України, МФО 820172, після набрання рішенням законної сили, видати ОСОБА_5 за її зверненням.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_3, ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 1/12 ідеальної частки квартири №5а у будинку №4 на вул.М.Мурави у м.Львові, що належала ОСОБА_5, тобто по 1/36 частки вказаної квартири, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 01.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в розмірі 960 (девятсот шістдесят) грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення у житлове приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення).

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення складено 26.03.2019 року

Суддя Л.М.Городецька