Справа № 297/605/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Микуляк Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 14 вересня 2018 року (у складі судді Ільтьо І.І.) за позовом Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області в інтересах держави до Берегівської міської ради та ОСОБА_2 про часткове визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов'язання учинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Берегівська місцева прокуратура звернулася до суду з позовом до Берегівської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_2 у березні 2018 р.

Просила:

-визнати недійсним і скасувати п.3.2 рішення 35 сесії 4 скликання Берегівської міської ради від 25.11.2005 р. за № 895 «Про передачу земельних ділянок у власність»;

-визнати недійсним і скасувати п.5 рішення 35 сесії 4 скликання Берегівської міської ради від 25.11.2005 р. за № 895 «Про передачу земельних ділянок у власність»;

-визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06.12.2006 р., зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 06.12.2006 р. за № -276;

-зобов'язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 0.16 га вартістю 243360 грн., за кадастровим номером НОМЕР_2 яка знаходиться у АДРЕСА_1 шляхом підписання акту приймання-передачі;

-стягнути з ОСОБА_2 судовий збір.

Позов мотивований таким.

Рішенням Берегівської міської ради № 895 від 25.11.2005 р. ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0.1600 га по АДРЕСА_1 (п.3.2.), а відділу архітектури та містобудування Берегівської міської ради внести зміни до генерального плану містобудування (п.5).

Оскаржена частина рішення Берегівської міської ради від 25.11.2005 р. за № 895 «Про передачу земельних ділянок у власність» (п.п.3.2, 5) прийнята з порушенням вимог діючого законодавства, а саме:

-п.п.5.1, 5.2, 5.13 ДБН Б.1-3-97 «Склад, зміст, порядок розроблення, погодження і затвердження генеральних планів міських населених пунктів» і ст. 3 Закону «Про планування і забудову територій», що підтверджується викопіюванням з Генерального плану міста Берегове станом на 1999 р. (чинного на момент прийняття оскарженого рішення), згідно з яким спірна земельна ділянка відносилась до земель житлової і громадської забудови, та викопіюванням з Генерального плану міста Берегове (діючого з 2007 р. і по цей час), а також викопіюванням із плану зонування міста Берегове, відповідно до яких указана земельна ділянка дотепер відноситься до земель житлової і громадської забудови;

-ст. 83 ЗК України, позаяк згідно з генеральним планом забудови м. Берегове спірна земельна ділянка частково накладається на землі загального користування (вулицю);

-ст.ст. 1, 2 20, 122 ЗК України (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення фактично було змінено цільове призначення земельної ділянки;

-ст.ст. 20, 50 Закону «Про землеустрій», ст. 118 ч.ч.6-9 ЗК України, позаяк проект відведення земельної ділянки не виготовлений, рішення Берегівською міською радою про надання дозволу на виготовлення проектної документації не надавалось, що підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо спірної земельної ділянки від 31.10.2017 р.

Передача у приватну власність без зміни цільового призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель житлової і громадської забудови та земель, які згідно зі ст. 83 ЗК України не можуть передаватися у приватну власність, порушує права та інтереси держави в особі Берегівської міської ради (відповідної територіальної громади) та встановлений законодавством порядок відведення земель комунальної власності у приватну власність.

Самостійне звернення прокурора до суду, яке спричинене порушеннями законодавства Бергівською міською радою як представника інтересів громади, спрямоване на задоволення суспільного інтересу щодо правильного застосування земельного законодавства при передачі земель у приватну власність.

Про наявність порушень прокуратурі стало відомо 02.01.2018 р. з інформації Берегівської міської ради, яка ґрунтувалася на акті перевірки № 16.5-02/172 дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки від 31.10.2017 р., а тому початок перебігу строку позовної давності належить обчислювати саме з цієї дати.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 14.09.2018р. позов задоволено повністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення із підстав, передбачених ст. 374 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України, та ухвалити нове про відмову в позові.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-у прокуратури відсутнє право звернення до суду в інтересах держави;

-оспорювань рішення органу місцевого самоврядування не суперечить генеральному плану м. Берегове;

-Берегівська міська рада не вносила зміни до генерального плану, а доручила внести зміни до нього відділу архітектури та містобудування;

-у спірних правовідносинах сплив строк позовної давності, оскільки такий має обраховуватися із дати винесення оскарженого рішення, тобто з 25.11.2005 р.

У відзиві Берегівська місцева прокуратура просить відхилити апеляційну скаргу як необґрунтовану, а рішення залишити без змін. Узагальнені доводи відзиву зводяться до такого:

-прокурор звернувся із позовом як позивач, оскільки порушення інтересів держави допущено органом, що є відповідачем у справі;

-на час прийняття оспорюваного рішення діяв генеральний план м. Берегове, який був затверджений рішенням брегівської міської ради від 30.09.1998 р.;

-строк позовної давності прокурором не пропущено, так як про наявність порушень земельного законодавства при передачі земельної ділянки ОСОБА_2 йому стало відомо лише після того, як було проведено перевірку управлінням контролю за використанням та охороною земель.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

При цьому встановив, що згідно з п.3.2 рішення Берегівської міської ради № 895 від 25.11.2005 р. «Про передачу земельних ділянок у власність» ОСОБА_2 передано безкоштовно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0.16 га по АДРЕСА_1., а пунктом 5 цього ж рішення міська рада водночас зі зміною цільового використання земельних ділянок прийняла рішення і про зміну генерального плану міста.

На підставі вказаного рішення виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку, а згодом було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06.12.2006 р.

Однак, усупереч ст.ст. 20, 50 Закону України «Про землеустрій» і ст. 118 ЗК України Берегівською міською радою рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки не приймалось і такий проект не виготовлявся.

Спірна земельна ділянка на момент прийняття оспорюваного рішення відносилась до земель житлової і громадської забудови та частково накладається на земельну ділянку загального користування.

Наведені обставини підтверджуються викопіюванням з генерального плану м. Берегове (станом на 1999 р.), який був чинним на день прийняття оспорюваного рішення, а також рішенням Берегівської міської ради від 30.09.1998 р. про затвердження генплану забудови м. Берегове.

Окрім того, рішення органу місцевого самоврядування щодо зміни цільового призначення земельної ділянки не приймалось, відповідна проектно-технічна документація не розроблялась.

Актом перевірки дотримання вимого земельного законодавства головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області від 31.10.2017 р. встановлено, що рішення № 895 від 25.11.2005 р. (оспорювань рішення) Берегівською міською радою прийнято з порушенням ст.ст. 20, 83, ч.ч.6-9 ст. 118 ЗК України.

З огляду на положення ст.ст. 16, 21, 393, 1212 ч.1 ЦК України, ст. 152 ч.ч.2, 3, ст.ст. 153, 155 ч.1 ЗК України відсутні правові підстави для збереження спірної земельної ділянки за ОСОБА_2, а державний акт на право власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним.

Прокуратурою не пропущено строк давності звернення до суду, оскільки про наявність порушень і необхідність захисту інтересів держави у судовому порядку прокуратурі стало відомо лише 02.01.2018 р. - після отримання нею інформації з Берегівської міської ради разом із актом перевірки № 16.5-02/172 дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки від 31.10.2017 р., складеним уповноваженим на здійснення нагляду за дотриманням вимог земельного законодавства органом.

Апеляційний суд погоджується із цими висновками через їх відповідність установленим фактичним обставинам, що мають значення для справи (є предметом доказування), належним чином оціненим доказам і нормам матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин (Конституції України, ЗК України, ЦК України, низці правових позицій ВС та окремим рішення ЄСПЛ щодо строку позовної давності та захисту права власності).

За приписами ст. 367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо процесуальних прав прокурора та пропуску ним строку позовної давності апеляційний суд (із посиланням на постанову Великої палати Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 697/2751/14-ц|14-85цс18) вважає безпідставними в зв'язку з наступним.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На позови прокурора поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Законом України «Про прокуратуру» та частиною 3 статті 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 57 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Суд першої інстанції правильно встановив, що прокуратура дізналася про порушення права держави (територіальної громади в собі Берегівської міської ради) на спірну земельну ділянку в січні 2018 р. з інформаційного звернення Берегівської міської ради унаслідок проведеної уповноваженим органом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки від 31.10.2017 р., що не спростовано, а позов пред'явлений нею у березні 2018 р., тобто в межах позовної давності.

Довід апелянта про те, що оспорюване рішення органу місцевого самоврядування не суперечить генеральному плану м. Берегове спростовується указаним актом перевіркивід 31.10.2017 р. і викопіюваннями з Генерального плану міста берегове (станом на 1999 р. і станом на 2007 р.), викопіюванням з плану зонування міста Берегове та рішенням Берегівськоїміської ради від 30.09.1998 р. про затвердження генерального плану міста Берегове.

Довід апеляційної скарги про те, що Берегівська міська рада не вносила зміни до генерального плану, а доручила внести з міни до нього відділу архітектури та містобудування, не заслуговує на увагу як неістотний для суті допущеного органом місцевого самоврядування порушення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Підставою звернення прокурора є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у власність громадянам земельних ділянок із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, зокрема, права власності на землю. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності на землю, захист цього права шляхом повернення у державну (комунальну) власність землі, що незаконно вибула з такої власності (наведене також узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15).

Тобто, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції як суперечні обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосування до спірних правовідносин.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2.Рішення Берегівського районного суду від 14 вересня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 25 березня 2019 року.

Судді: