ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 639/3414/18

Провадження № 22-ц/818/1174/19

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунова А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державна казначейська служба України,

третя особа - прокуратура Харківської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги заступника прокурора Харківської області Гончаренка Андрія Миколайовича та представника Державної казначейської служби України Мельниченка Віталія Сергійовича на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року в складі судді Труханович В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Харківської області, про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 257254 грн. 56 коп.

Позовна заява мотивована тим, що наказом МВС України №1065 о/с від 18 червня 2010 року його було призначено на посаду начальника Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

05 вересня 2011 року в його службовому кабінеті було проведено обшук, під час якого було вилучено майно та грошові кошти, на які накладено арешт.

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_1 визнано невинним у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 263 ч. 1, п. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369, ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 368 КК України і по суду виправданий. Вирок набрав законної сили. (а.с. 7- 40).

Відповідно до вищезазначеного вироку, був знятий раніше накладений арешт на грошові кошти, вилучені в ході обшуку в службовому кабінеті ОСОБА_1 та які були передані на зберігання прокуратурою Харківської області в ХОФ «Укрсоцбанк», в саме 7985 грн., 9500 доларів США, і вирішено повернути їх ОСОБА_1

01 жовтня 2014 року під час виконання вироку суду в частині повернення ОСОБА_1 вищевказаних грошових коштів було встановлено, що грошові кошти у розмірі 7985 грн. та 9500 доларів США відсутні в ПАТ «Укрсоцбанк», про що було складено відповідний акт від 01 жовтня 2014 року.

Повідомленням від 25 лютого 2016 року Ленінським районним судом м. Харкова ОСОБА_1 було роз'яснено його право на звернення з вимогами про відшкодування завданої шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (а.с. 52).

13 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Харківської області з заявою - вимогою про відшкодування шкоди, завданою громадянинові незаконними діями органів прокуратури, в якій просив повернути вилучені в ході обшуку грошові кошти, однак вказане звернення було не розглянуто у встановленому законом порядку, грошові кошти не повернуто (а.с. 53).

У зв'язку із викладеним, позивач звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура Харківської області, про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 256754 грн. 56 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що після ухвалення судом виправдовувального вироку позивач ОСОБА_1 особисто звертався до прокурора Харківської області з заявою-вимогою про відшкодування шкоди шляхом повернення вилучених у нього під час обшуку грошових коштів, які просив перерахувати на його особистий рахунок, однак зазначена вимога не була задоволена. Станом на час розгляду справи позивачу не повернуто грошові кошти, отже має місце порушення майнових прав позивача.

В апеляційних скаргах заступник прокурора Харківської області Гончаренко А.М. та представник Державної казначейської служби України Мельниченко В.С., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону «Про відшкодування шкоди» стягнення повинно бути за рахунок установи до якої майно було передано для зберігання безоплатно, тобто з ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 13 травня 2016 року звертався до прокуратури Харківської області із заявою - вимогою про відшкодування шкоди, завданої громадянинові органами прокуратури, однак вказана заява була проігнорована та не розглянута у встановлений законом порядку. Даний факт не позбавляє позивача права на оскарження таких дій чи бездіяльності до прокуратури вищого рівня або до суду. На думку апелянта Законом не передбачено повернення вилучених під час обшуку коштів за рахунок Державного бюджету, а окрім того, позивачем не було вчинено всіх дій, передбачених законом, тому має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, що виключає право на відшкодування шкоди.

Апеляційна скарга прокуратури Харківської області мотивована тим, що на даний час відсутні правові підстави для відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 саме за рахунок держави. На думку представника третьої особи, виконання вироку суду в частині повернення грошових коштів, на які слідчим було накладено арешт, проведено з порушенням вимог кримінально процесуального законодавства (в редакції 1960 року), Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду. Зазначає, що після постановлення вироку ОСОБА_1 з заявою про повернення грошових коштів до прокуратури не звертався.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не подано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами заступника прокурора Харківської області Гончаренка А.М. та представника Державної казначейської служби України Мельниченка В.С. на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Харківської області про відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Харківської області про відшкодування матеріальної шкоди.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 40 хв. 19 лютого 2019 року.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування майнової шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки Закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР. 13 травня 2016 року ОСОБА_1 особисто звертався до прокурора Харківської області з заявою -вимогою про відшкодування шкоди шляхом повернення вилучених під час обшуку грошових коштів, однак зазначена вимога не була задоволена, за таких обставин, результаті незаконних дій органів прокуратури, пов'язаних з наслідками кримінального провадження, проведенням обшуку та вилученням коштів, з володіння, користування та розпорядження позивача вибули грошові кошти в сумі 7485 грн. та 9500 доларів США, які на час розгляду справи не повернуто, а отже має місце порушення майнових прав позивача.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року, визнано невинуватим ОСОБА_1 в скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 263 ч.1, п. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369, ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 368 КК України.

Знято раніше накладений арешт на грошові кошти, які були вилучені під час обшуку у службовому кабінеті ОСОБА_1 7985 грн., 9500 доларів США, які знаходяться на зберіганні у ХВФ «Укрсоцбанк» та повернути їх ОСОБА_1 Вирок набрав законної сили. (а.с. 7-40).

Як вбачається з протоколу обшуку від 05 вересня 2011 року в ході обшуку у кабінеті начальника Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_1 було виявлено зокрема купюру 500, 00 грн., яка була розірвана пополам, купюри на загальну суму 9 500, 00 доларів США та 7 485, 00 грн. які були запаковані в поліетиленові пакети, на які були поміщенні бирки. На вказані грошові кошти в подальшому було накладено арешт та запаковані пакети було передано їх на зберігання до ПАТ «Укрсоцбанк» на час розгляду кримінальної справи (а.с. 41-44).

Вказане також підтверджується описом складеним слідчим з ОВД слідчого відділу прокуратури юстиції Харківської області радником юстиції Ковальовим А.В. (а.с. 49, 50).

13 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Харківської області з заявою - вимогою про відшкодування шкоди, завданою громадянинові незаконними діями органів прокуратури, в якій просив повернути вилучені в ході обшуку грошові кошти.

Матеріали справи не містять жодного доказу підтверджуючого, що прокуратурою Харківської області вживались будь-які дії щодо повернення грошових коштів.

На виконання вироку суду в частині повернення вказаних коштів ОСОБА_1 звернувся до установи ПАТ «Укрсоцбанк», проте, підчас повернення коштів було виявлено недостачу вилучених в ході обшуку 05 вересня 2011 року у службовому кабінеті ОСОБА_1, що підтверджується актом від 01 жовтня 2014 року, складеного помічником судді Ленінського районного суду м. Харкова Котляровою М.Ю. в присутності працівників банку та ОСОБА_1

Згідно вказаного акту, з метою виконання рішення суду ОСОБА_4 було уповноважено керівником апарату суду прибути до ПАТ «Укрсоцбанк» для вручення необхідних документів та виконання вироку суду від 23 жовтня 2013 року в частині зняття арешту та отримання матеріальних цінностей, які знаходились на зберіганні в ПАТ «Укрсоцбанк» з 03 січня 2012 р., згідно постанови слідчого Харківської обласної прокуратури Ковальова А.В. в кабінеті начальника банку від завідуючого касою ОСОБА_5 вона отримала два полімерних мішка білого кольору з надписом «Атлант».

При огляді вказаних мішків в присутності працівників банку ОСОБА_6 та ОСОБА_5 встановлено, що цілісність упаковок порушена не була. Працівниками банку було надано приміщення для огляду вказаних мішків. Отже, ОСОБА_8 в присутності працівників банку, ОСОБА_1, ОСОБА_9, було здійснено перевірку вмісту вказаних мішків. Згідно бирки на мішку та опису вмісту мішка в цьому мішку знаходилися, зокрема, кошти у сумі 7985 грн., 9500 дол. США. Проте, по факту вказані кошти в мішку були відсутні. (а.с. 45-48).

З вказаного акту вбачається, що ОСОБА_1 було повернуто лише купюру 500 грн. в розірваному вигляді. (а.с. 45-48).

Зазначені обставини також були підтверджені допитаними в судовому засіданні показаннями свідків, а саме ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10, а також допитом в якості свідка позивача ОСОБА_1

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Вказані підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Отже, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440 цс16.

Згідно частини 7 ст. 1176 ЦК України, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підлягає відшкодуванню, зокрема, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Статтею 2 указаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Крім того, згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках відшкодовується (повертається), зокрема, майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Згідно із частинами другою, третьої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Викладене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 686/26129/14-ц, Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 522/8741/13-ц та Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-6470св12.

Єдині правила обліку, зберігання та передачі речових доказів, цінностей та іншого майна на стадії дізнання, досудового слідства і судового розгляду, а також порядок виконання рішень органів досудового слідства, дізнання і суду щодо речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна встановлено Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду.

Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (у новій редакції), затверджена наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ, Державної податкової адміністрації, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України N 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 р. (далі Інструкції), передбачено, що відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду. Підставою для поміщення речових доказів на зберігання є постанова працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, судді (п.14 Інструкції).

Пунктом 25 Інструкції визначено, що іноземна валюта, вилучена у громадян органами дізнання та досудового слідства, які визнані речовими доказами або на які може бути звернено стягнення з метою відшкодування заподіяної матеріальної шкоди або забезпечення вироку суду в частині конфіскації майна, реєструються у відповідному журналі та передаються в упакованому вигляді в спеціально пристосоване для зберігання речових доказів приміщення, до Державного сховища дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння України, в касу фінансового підрозділу або до банківських установ у порядку, передбаченому чинним законодавством України, зокрема з дотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 N 1340 "Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним" та наказу Міністерства фінансів України від 04.11.2004 N 692 , зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.11.2004 за N 1513/10112, яким затверджено Порядок обліку, зберігання і розпорядження дорогоцінними металами і дорогоцінним камінням, дорогоцінним камінням органогенного утворення та напівдорогоцінним камінням, що переходять у власність держави (протягом термінів чинності зазначених нормативних актів).

Відповідно до пункту 30 Інструкції, у тих випадках, коли перераховані у пунктах 25, 26, 27 цієї Інструкції грошові кошти, валюта та інші цінні папери або інші цінності є речовими доказами, вони не пізніше ніж у 3-денний строк після проведення необхідних досліджень здаються матеріально-відповідальній особі для зберігання у спеціально обладнаних для цієї мети приміщеннях, у касу фінансового підрозділу або до уповноваженого банку, на підставі постанови органу дізнання або досудового слідства, але в окремих опечатаних пакетах з описом вкладення. У таких випадках у супровідному листі (постанові органу дізнання або досудового слідства) зазначається, що цінності, які надсилаються (здаються на зберігання), є речовими доказами і зберігаються до окремого розпорядження органу, що надіслав (здав) їх на зберігання.

Речові докази, розміщені в спеціальних сховищах, а також ті, які не знаходяться разом із справою, зараховуються за тим органом, куди передається кримінальна справа, про що надсилається повідомлення за місцем зберігання речових доказів і робиться відмітка в книзі про те, в кого вони перебувають на зберіганні.

Відповідальність за збереження речових доказів несе особа, відповідальна за зберігання речових доказів органу, де вони зберігаються (п. 49 Інструкції).

Якщо речові докази та інші вилучені цінності до суду не надсилалися, а перебувають на зберіганні в органі дізнання, досудового слідства або в іншій установі, працівник апарату суду вносить до журналу запис про їх місцезнаходження. (п. 54 Інструкції).

Після винесення вироку (ухвали), постанови про закриття кримінальної справи в книзі (журналі) обліку речових доказів робиться відмітка про прийняте рішення щодо речових доказів та іншого майна із зазначенням змісту та дати рішення. Рішення щодо речових доказів підлягає виконанню після набрання вироком (ухвалою) законної сили або після закінчення строку оскарження ухвали, постанови про закриття справи. (п. 58 Інструкції).

Якщо речові докази та інше майно знаходяться на спеціальному зберіганні, за місцем їх зберігання надсилається копія або виписка з вироку, ухвали, постанови, де вказується про подальшу долю цих об'єктів. Прийняте рішення є обов'язковим для керівників тих установ, де зберігаються речові докази. (п. 59 Інструкції).

Відповідно до п. 86 Інструкції у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України N 6/5 (0106-96), Генеральної прокуратури України N 3 (0106-96 ), Міністерства фінансів України N 41 (0106-96 ) від 04.03.1996 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 р. за N 106/1131).

Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Використання речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна для службових та інших цілей категорично забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду (п. 1); встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (п. 1-1); закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2); закриття справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, наведена норма закону містить вичерпний перелік випадків, коли виникає право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п. 2 ст. 3 Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянину відшкодовується (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

У відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР майно, зазначене в пункті 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі.

Пунктом 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 визначено, що відповідно до частини 2 ст. 4 Закону майно, зазначене в п. 2 ст. 3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення.

У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів, а якщо неможливість повернення майна в натурі виникла після передачі його фінансовому органу, вимога пред'являється до цього органу. З зазначеною вимогою до вказаних органів громадянин має право звернутися протягом шести місяців після направлення йому повідомлення. Розгляд зазначеної вимоги громадянина до органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду провадиться в місячний термін і в порядку, передбаченому п.12 Положення.

Постанова органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури може бути оскаржена громадянином відповідному прокуророві. Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

П. 12. Положення визначено, що у місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 ст.12 Закону постанову (ухвалу).

Згідно з частиною 2 ст. 12 Закону у разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин може оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемлюють права громадян. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись зі скаргою до відповідного прокурора.

Згідно з п. 13 Положення не пізніше трьох діб після винесення постанови (ухвали) про розмір шкоди, завірена гербовою печаткою її копія надсилається громадянинові або його спадкоємцям і подається ними до відповідного територіального органу Державного казначейства за місцем проживання для одержання чека.

Відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 ст. 3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Виплата громадянинові суми відшкодування проводиться установою банку на підставі чека, виданого органом Державного казначейства після подання громадянином копії постанови (ухвали) органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду про розмір відшкодування шкоди за умов наявності коштів на рахунку відповідного територіального органу Держказначейства.

Частиною 16 п. 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 передбачено, що якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Відповідно до частини сімнадцятої статті 236-8 КПК (в редакції 1960 року) та статей 167-169 КПК (в редакції 2012 року) закриття кримінального провадження тягне за собою, зокрема повернення вилучених речей. Вилучення у позивача по кримінальній справі № 2024/1748/12 грошових коштів, як процесуальна дія, має тимчасовий характер та при закритті кримінального провадження вилучене майно повинно бути повернено особі, у якої воно вилучалась.

Таким чином, з огляду на наведені положення законодавства для повернення вилучених у ході обшуку грошових коштів існує спеціальна процедура, встановлена законом.

Як свідчать матеріали справи, вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_1 визнано невинним у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 263 ч. 1, п. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369, ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 368 КК України і по суду виправданий. Вирок набрав законної сили.

Після набрання законної сили вироком суду у справі № 2024/1748/12 Ленінським районним судом м. Харкова позивачеві було роз'яснено право щодо можливості звернення в шестимісячний період з вимогами про відшкодування завданої матеріальної шкоди в порядку визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та вручено відповідне повідомлення від 25 лютого 2016 року. (а.с.52).

Відповідно до зазначених вище вимог Закону та Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду та порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, 13 травня 2016 року ОСОБА_1 особисто звернувся до прокурора Харківської області з заявою-вимогою про відшкодування шкоди шляхом повернення вилучених у неї під час обшуку грошових коштів, які просив перерахувати на його особистий рахунок, однак зазначена вимога не була задоволена. Доказів того, що прокуратурою вживались будь-які дії матеріали справи не містять.

З акту від 01 жовтня 2014 року вбачається, що цілісність пакетів, в яких повинні були зберігатись грошові кошти, порушена не була. Претензій та зауважень щодо цілісності пакетів та умовам зберігання не надходило.

Відтак позивачем відповідно до встановленої процедури було виконано всі вимоги закону щодо повернення грошових коштів, які повернуто не було.

За таких обставин, в результаті незаконних дій органів прокуратури, пов'язаних з наслідками кримінального провадження, проведенням обшуку та вилученням коштів, з володіння, користування та розпорядження позивача вибули грошові кошти в сумі 7485, 00 грн. та 9 500, 00 доларів США.

Доказів того, що кошти були повернуто ОСОБА_1 матеріали справи не містять, на даний час кошти не повернуто, отже має місце порушення майнових прав позивача.

Аналогічна правова позиція міститься також в Постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 686/26129/14-ц, Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 522/8741/13-ц та Постанові Верховного Суду України від 18.04.2012 року у справі № 6-6470св12.

Згідно з положеннями про Державне казначейство України, затверджене постановою Кабінету Міністрів від 21.12.2005р. № 1232 Державне казначейство України є юридичною особою. Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи створені державою не відповідають за зобов'язання держави.

Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Казначейства України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Казначейство України відповідно до покладених завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення).

Згідно ст. 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. В ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Відповідно до п. 8 ст.7, пунктів 1, 2 ст.23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет».

Отже, відшкодування громадянам шкоди у випадках передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» проводиться за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, тобто грошові кошти відшкодовуються Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою палатою Верховного Суду у справі № 910/23967/16 від 19 червня 2018 року.

Згідно зі ст. 17 Закону України 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року «East/West Alliance Limited» проти України», суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (п.167 рішення).

У п. 168 рішення суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У пункті 67 рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року зазначено, що відповідно до усталеної практики суду неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, п.40, ECHR 2002-III, «Ясійньєне проти Литви» (Jasinienv. Lithuania), заява №41510/98, п.45, від6 березня 2003 року, та «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine), заява №18966/02, пункти 5355, від 29 червня 2004 року). Уряд не надав жодного пояснення, яке б виправдало невиконання рішення у цій справі як «законне» та дозволило б відхід від зазначених принципів.

Далі в приведеному вище рішенні в п.71 суд зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, неповинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п.58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п.40, від13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п.69), ай потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п.53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п.38).

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено , що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, містить три окремі норми: перша норма, яку закріплено в першому реченні першого пункту і яка має загальний характер, викладає принцип мирного володіння власністю; друга норма у другому реченні того ж пункту поширюється на випадки позбавлення права власності й передбачає для цього певні умови; третя норма, яку закріплено у другому пункті, допускає, що договірні сторони мають право, зокрема, контролювати використання власності відповідно до загального інтересу. Однак ці норми не є окремими, тобто не пов'язаними одна з одною. Друга і третя норми стосуються окремих випадків втручання у право на мирне володіння власністю, тому повинні тлумачитися за загальним принципом, закріпленим у першій нормі (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 28, від 6 листопада 2008 року).

Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном повинно бути «законним»: у пункту 2 встановлено, що держави мають право контролювати використання майна шляхом введення «законів». Крім того, принцип верховенства права - одна з підвалин демократичного суспільства - закріплений в усіх статтях Конвенції. Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 31, від 6 листопада 2008 року).

Наявність законних підстав для вилучення грошових коштів має обов'язково бути предметом оцінки. Оскільки неприведення національними судами правових положень в якості підстави вилучення суттєвої грошової суми і очевидне протиріччя прецедентного права щодо національного законодавства, розглядається Європейським судом як таке, не було сформульовано з такою точністю, щоб заявник міг передбачити наслідки його дій в ступеня, розумної при обставинах справи. Отже, втручання в право власності заявника не могло розглядатися як законне за змістом статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (BAKLANOV v. RUSSIA, № 68443/01, § 46, від 9 червня 2005 року).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124).

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Враховуючи вищевикладене, в результаті незаконних дій органів прокуратури з володіння користування та розпорядження позивача вибули грошові кошти в сумі 7485 грн. та 9500 доларів США, які на час розгляду справи в суді першої інстанції позивачу не повернуто, відтак порушено було його право власності на грошові кошти, а тому суд дійшов правильного висновку про законність вимог про повернення вилучених коштів.

Враховуючи те, що судом було встановлено, що ОСОБА_1 було повернуто грошові кошти в розмірі 500 грн., факт порушення майнового права позивача є доведеним, яке згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягає захисту, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу підлягає поверненню сума в розмірі 256754, 56 грн. (257 254, 56 грн. - 500, 00 грн. = 256 754, 56 грн.)

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову частково та відшкодування на користь ОСОБА_1 завданої матеріальної шкоди, рішення суду є законним та обґрунтованим.

Суд розглянув дану справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм матеріального права чи наявними порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, або розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги заступника прокурора Харківської області Гончаренка Андрія Миколайовича та представника Державної казначейської служби України Мельниченка Віталія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 березня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді: І.В. Бурлака

А.І. Колтунова