Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/157/15-ц

провадження № 61-20595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 березня 2016 року у складі головуючого-судді Парамонова М. Л. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 про примусове виконання обов`язку в натурі, посилаючись на те, що відповідач тривалий час не приступає до виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу за індивідуальним замовленням комплекту кухонних меблів від 04 березня 2008 року № 1К/030308.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 . змінила позовні вимоги та просила розірвати укладений між нею та відповідачем договір та стягнути на свою користь збитки.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідачем не виконані зобов`язання за договором купівлі-продажу за індивідуальним замовленням комплекту кухонних меблів від 04 березня 2008 року № 1К/030308, чим відповідачем допущено суттєве порушення договірних умов, що в силу вимог статей 651, 653 ЦК України є підставою для розірвання договору та стягнення збитків, у розмірі сплаченої на виконання вказаного договору покупцем суми в розмірі 26 751,49 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано укладений між сторонами 04 березня 2008 року договір купівлі-продажу за індивідуальним замовленням комплекту кухонних меблів № 1К/030308. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування збитків 26 751,49 грн, що складають суму, яка сплачена позивачем відповідачу на виконання договірних умов.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачем умови договору не були виконані належним чином у визначений договором строк, то позивач має право відмовитися від договору, укладеного з відповідачем, та отримати відшкодування збитків. Несплата позивачем другого внеску в розмірі 2 500 грн не звільняє відповідача від виконання свого обов`язку з виготовлення, доставки та монтажу меблів у комплекті.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилено, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 березня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2017 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем жодним чином не порушені права позивача, оскільки після здійснення ОСОБА_1 першого внеску за договором купівлі-продажу за індивідуальним замовленням комплекту кухонних меблів № 1К/030308 їй було поставлено та встановлено кухонні меблі без фасадів та карнизів, з врізанням мийки та варочної поверхні, що підтверджується актом приймання-передачі робіт від 04 червня 2008 року, решта меблів не була доставлена і встановлена через несплату позивачем другого внеску. Відповідач двічі письмово звертався до позивача з вимогою повного розрахунку, яка останньою виконана не була. Судами першої та апеляційної інстанції не враховано, що саме позивач не виконала умови договору, що призвело до невиконання обов`язків покупця в силу вимог пункту 4.4 договору № 1К/030308. Крім того, судом першої інстанції у порушення вимог статті 31 ЦПК України після початку розгляду справи по суті було прийнято уточнену позовну заяву, якою позивач змінила не лише предмет, але й підстави позову, а також взагалі не розглянуто клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності, що залишено поза увагою суду апеляційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 753/157/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та відшкодування збитків передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 04 березня 2008 року між ОСОБА_1 , як покупцем та фізичною собою-підприємцем ОСОБА_2 , як продавцем був укладений договір купівлі-продажу за індивідуальним замовленням комплекту кухонних меблів № 1К/030308.

Відповідно до пункту 4.1 цього договору продавець зобов`язався передати покупцю товар на умовах відстрочки доставки та 100 % його оплати.

Пунктами 3.2, 3.3 договору визначено загальну вартість товару в розмірі 29 252,49 грн, з якої 26 751,49 грн покупець зобов`язаний сплатити у момент укладення договору, а решту 2 500 грн - через 30 календарних днів після укладення договору, але не пізніше ніж за три дні до моменту передачі товару покупцеві.

Перший внесок за договором у розмірі 26 751,49 грн ОСОБА_1 сплатила 07 березня 2008 року.

Другий внесок у розмірі 2 500 грн позивачем на виконання умов вказаного договору не сплачено, відповідачем зобов`язання щодо доставки та монтажу повного комплекту меблів не виконано.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що позивачем не виконані умови договору та не здійснено доставки та монтажу всього комплекту меблів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що саме із-за недоплати позивачем коштів за умовами договору не було здійснено доставку та встановлення меблів.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди визначили, що між сторонами виникли правовідносини з договору підряду.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина перша статті 837 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 865 ЦК Україниза договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Отже, договір підряду (побутового підряду) є складним зобов`язанням, оскільки включає як права, так і обов`язки кожної з його сторін (обов`язок підрядника виконати певну роботу і право вимагати її оплати, обов`язок замовника оплатити виконану роботу і право вимагати виконання обов`язку підрядником).

Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частина третя статті 510 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК Україницивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК Українидоговір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз положень частини п`ятої статті 653 ЦК Українисвідчить, що тільки при розірванні договору у зв`язку з істотним його порушенням однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.

Відповідно до частини другої статті 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Як встановили суди, пунктом 7.1 договору передбачено, що договір діє з моменту його підписання сторонами та до виконання сторонами своїх договірних зобов`язань.

Тобто конкретний термін виконання замовлення сторонами у договорі не передбачено.

При цьому відповідач не погоджував з позивачем, коли саме він закінчить виконання своєї частини договірних зобов`язань, а позивач, відповідно, не володіла інформацією, коли саме вона повинна буде сплатити залишок суми у розмірі 2 500 грн та відповідно виконати свої договірні зобов`язання.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що оскільки сторонами у договорі не обумовлено строк, протягом якого відповідач повинен виконати монтаж кухонних меблів, то відповідно три дні, які надані позивачу для сплати 2 500 грн (пункт 3.4 договору), як решти вартості покупки, не є конкретним строком, оскільки залежить від строку монтажу меблів. Для того, що позивач мала підстави для сплати відповідачу решти в сумі 2 500 грн, останній повинен був належним чином повідомити позивача про те, що через три дні він буде остаточно виконувати своє договірне зобов`язання, тобто виконувати роботи з монтажу замовлених кухонних меблів у квартирі позивача.

04 червня 2008 року, тобто лише через три місяці після укладення договору, відповідач розпочав частково виконувати умови договору.

В подальшому відповідач не приступав до закінчення виконання своїх договірних зобов`язань і став уникати спілкування з позивачем, однак несплата позивачем 2 500 грн не звільняло його від обов`язку з виготовлення, доставки та монтажу меблів.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, оцінивши докази та надавши їм належну правову оцінку, обґрунтовано виходив із того, що оскільки відповідач свідомо тривалий час ухилявся від виконання умов договору, що позбавляло можливості позивача, як замовника, використовувати замовлені столярні вироби, тому наявні підстави передбачені статтями 651, 653 ЦК України для розірвання договору та відшкодування відповідачем на користь позивача, сплаченої останнім суми у розмірі 26 751,49 грн.

Доводи наведені заявником в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з держанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов