У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- за участю секретаря судового засідання Бойко І.І.

з участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М.,

представника ДВС- державного виконавця Ларви М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Надія Миронівна про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 21 березня 2018 року та скасування постанови,-

заінтересовані особи- ОСОБА_2 , Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС щодо винесення постанови про накладення арешту на майно від 21 березня 2018 року та її скасування.

В обґрунтування вимог скаржник вказує, що на виконанні у Тернопільському міському відділі ДВС перебуває виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 , щомісячно у розмірі 500грн., починаючи з 01 жовтня 2013 року і до досягнення повноліття.

21 березня 2018 року постановою державного виконавця на все майно боржника накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. З даною постановою не погоджується, вважає її незаконною. Зазначає, що в оскаржуваній постанові відсутні відомості про майно, на яке накладено арешт, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, будь-якої заборгованості у нього по сплаті аліментів не має. Відтак, державний виконавець маючи підтверджуючі документи про сплату ним у повному розмірі аліментів не мав підстав для винесення оскаржуваної постанови. Довідка державного виконавця від 01 квітня 2019 року про наявність заборгованості не відповідає дійсності, оскільки така заборгованість відсутня.

Державним виконавцем не здійснювались будь-які дії щодо реалізації майна на яке накладено арешт, а отже забезпечення виконання рішення є безпідставним. Окрім того, рішення суду виконувалось у добровільному порядку.

Також зазначає, що дізнався про порушення своїх прав та винесення постанови від 21 березня 2018 року лише 19 квітня 2019 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження. У встановлений десятиденний строк подав до суду скаргу на дії державного виконавця.

Посилаючись на наведене, просить задовольнити скаргу.

Представник ДВС подав відзив на скаргу. Зазначив, що на виконанні у Тернопільському міському відділі ДВС перебуває виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 , щомісячно у розмірі 500грн., починаючи з 01 жовтня 2013 року і до досягнення повноліття. 13 травня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 21 березня 2018 року винесено постанову про арешт майна боржника, оскільки встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів становить 14 720 грн., за період з 01.01.2013 по 21 березня 2018 року. 19 квітня 2018 року державним виконавцем винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолоджуваною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів тощо.

23 травня 2018 року на адресу ДВС надійшла заява боржника, згідно якої останній долучив квитанції про сплату аліментів за період з 01 жовтня 2013 року по 21 травня 2018 року. Відповідно до довідки розрахунку від 21 травня 2018 року, станом на 21 травня 2018 року заборгованість боржника по аліментах становить 46 722.5грн.

29 серпня 2018 року набрали чинності зміни у ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» згідно яких, державний виконавець стягує аліменти у розмірі визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, встановленого Сімейним кодексом.

Згідно з вимогами ст. 182 СК мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв`язку з чим, з 01 вересня 2018 року державним виконавцем аліменти нараховуються у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно довідки розрахунку від 02 вересня 2019 року заборгованість по сплаті аліментів становить 7628,5гн. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні скарги.

У судовому засіданні представник скаржника адвокат Сампара Н.М. скаргу підтримала, зіславшись на доводи викладені у ній.

Представник ДВС- державний виконавець Ларва М.В. заперечила щодо задоволення скарги. Вказала, що її дії є правомірними та відповідають вимогам Закону, оскільки станом на час винесення постанови та по даний час існує заборгованість по сплаті аліментів.

Стягувач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Про причини неявки суду не повідомила.

Судом встановлено, що на виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебуває виконавчий лист за №607/17959/13ц виданий Тернопільським міськрайонним судом від 26 лютого 2015 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно у розмірі 500грн. починаючи з 01 жовтня 2013 року і до досягнення повноліття дитиною.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 21 березня 2018 року наданого держаним виконавцем вбачається, що заборгованість скаржника по сплаті аліментів станом на 21 березня 2018 року становить 14 720 грн.

Вказаний розрахунок 29 березня 2018 року за №17706 надісланий сторонам виконавчого провадження для відома.

21 березня 2018 року державним виконавцем на підстав вимог ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», накладено арешт на все рухоме й нерухоме майно, належне боржнику, в межах суми боргу з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів загалом на суму 14 720грн.

23 травня 2018 року ОСОБА_1 надав державному виконавця квитанції про сплату аліментів, що підтверджується його заявою від 23 травня 2018 року та не заперечується ДВС.

На підстав поданих квитанцій про сплату аліментів, представником ДВС було здійснено розрахунок заборгованості по аліментах.

Згідно розрахунку заборгованості від 21 травня 2018 року заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_1 станом на 21 травня 2018 року становить 4722,5 грн.

Станом на 01 квітня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів становить 4414грн., що стверджується довідкою ДВС від 01 квітня 2019 року.

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 02 вересня 2019 року встановлено, що станом на 02 вересня 2019 року заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 становить 7628,5 грн.

Станом на 17 жовтня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів становить 7235,6грн, що підтверджується розрахунком заборгованості від 17 жовтня 2019 року.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 на ім`я начальника Тернопільського міського відділу ДВС про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження від 19 квітня 2019 року,останній ознайомився із матеріалами виконавчого провадження 19 квітня 2019 року, що не заперечується представником ДВС.

23 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду скаргу на дії ДВС.

Суд, розглянувши скаргу, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та виконавчого провадження, вважає, що скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що заявник дізнався про оскаржувану постанову 19 квітня 2019 року, скаргу подав до суду 23 квітня 2019 року, а тому строк подачі скарги заявником не пропущений.

Сторонами не надано інших доказів щодо отримання скаржником оскаржуваної постанови у інший день.

Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях («Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року) сформулював правову позицію, згідно якої виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців.

Частиною 1 вказаної статті закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог ч. 3 даної статті встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, у тому числі накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно з вимогами ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України №1404-VIII "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Крім того, порядок виконання судового рішення державним виконавцем врегульовано Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу II Інструкції, виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Згідно з вимогами Розділу 16 даної Інструкції, виконавець розпочинає примусове виконання рішення про стягнення аліментів на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, виконавець: виносить повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників; звертає стягнення на майно боржника.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Встановлено, що станом на 21 березня 2018 року у ОСОБА_1 була заборгованість по сплаті аліментів на загальну суму 14 720грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах від 21 березня 2018 року. Вказаний розрахунок 29 березня 2018 року за №17706 надісланий сторонам виконавчого провадження для відома.

Із пояснень учасників справи встановлено, що боржник сплачував аліменти самостійно стягувачу, відповідно саме на боржника покладено обов`язок надавати виконавцю квитанції щодо сплати аліментів не пізніше наступного робочого дня після сплати.

Відтак, державний виконавець на підставі наявних у нього документів, відсутність квитанцій про спалу аліментів здійснив розрахунок заборгованості по аліментах та при наявності заборгованості на 21 березня 2018 року сукупний розмір якої перевищував суму платежів за три місяці, правомірно виніс постанову про накладення арешту на майно в межах суми заборгованості, штрафів та інших платежів.

Лише 23 травня 2018 року ОСОБА_1 надав державному виконавцю квитанції про сплату аліментів, що підтверджується його заявою від 23 травня 2018 року, на підставі яких державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості по аліментах.

Станом на 21 травня 2018 року та по даний час у скаржника є заборгованість по сплаті аліментів, сума якої перевищує суму платежів за три місяці.

В силу вимог ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Доводи представника скаржника про відсутність заборгованості є безпідставними та жодними доказами не підтвердженні.

Суд не приймає до уваги твердження представника скаржника про те, що державний виконавець при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментах 21 травня 2018 року не зарахував квитанцію на суму 6385,18 грн. від 05 березня 2015 року як безпідставні, оскільки вказана квитанція долучена заявником разом із іншими квитанціями до його заяви від 23 травня 2018 року на підставі яких державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості від 21 травня 2018 року.

Більше того, ОСОБА_1 не звертався до суду ні зі скаргою на дії державного виконавця щодо не зарахування сплат по аліментах, оскарження здійсненого державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментах, ні з позовом щодо визначення суми заборгованості по аліментах у разі наявності спору.

Аналізуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що державний виконавець на підставі вимог Закону України «Про виконавче провадження», діяв в межах наданої компетенції, з дотриманням вимог чинного законодавства та правомірно вчинив дії щодо винесення постанови про арешт майна, а тому у задоволенні скарги слід відмовити за безпідставністю.

При цьому, необхідною умовою судового захисту має бути не лише можливе порушення закону, а й доведення належними, допустимими та достатніми доказами порушення, невизнання чи оспорювання права чи інтересу заявника в цьому випадку.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 81, 259-261, 272, 447-453 ЦПК України, Розділом ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -,

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Надія Миронівна про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 21 березня 2018 року та скасування постанови від 21 березня 2018 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 15 днів з дня складення повного тексу судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку для подання апеляційної скарги - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 22 жовтня 2019 року.

Головуюча