Номер провадження: 22-ц/813/4582/19
Номер справи місцевого суду: 1519/2-3095/11
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника АТ «Райффазен банк Аваль» - Жукова Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2018 року до суду надійшла заява АТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, в якій заявник просив суд визнати поважною причину пропуску строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа №1519/2-3095/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 635 739,98 гривень, який вперше був виданий 20 грудня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси, та поновити пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого документа №1519/2-3095/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 635 739,98 гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року визнано поважною причину пропуску строку для пред`явлення до виконання виконавчого документу та поновлено пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого документа.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, вислухавши пояснення заявника, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення. Заява розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.

Статтею 129-1 Конституції України визначено - суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Постановою пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014р. судам надано наступне роз`яснення - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 №1404-УІІІ та Інструкція з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.04.2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Задовольняючи заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, суд першої інстанції вірно встановив, що 08 травня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси по справі №1519/2-3095/11 задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором №014/83361/74/88814 від 03.03.2008р. заборгованості в сумі 635 739,98 гривень та судових витрат у розмірі 1 820 гривень на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль.

20 грудня 2011 року видано оригінал вищевказаного виконавчого листа №1519/2-3095/11 про стягнення боргу з ОСОБА_1

Відповідачем добровільно рішення суду у справі №1519/2-3095/11 не виконувалось, у зв`язку з чим ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був змушений звернутись до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження.

03 лютого 2014 року державним виконавцем Другого Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999р. №606-ХІУ, діючій на момент вчинення дії), яка передбачає можливість повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постанові державного виконавця було зазначено, що повернення на підставі п. 4.5.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення способу та порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб та порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчі документи стягувану з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 47. При проведенні виконавчих дій встановлено, що у іпотечному майні приживає неповнолітня дитина а саме, ОСОБА_2 , 2002 року народження. На підставі вищевикладеного Банк (стягувач) не зміг отримати задоволення рішення суду.

Тривалий час реалізація майна в рамках виконавчого провадження не проводилась. Дозвіл на реалізацію такого майна був встановлений лише при запровадженні Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. № 2831/5 відповідно до Закону України від 02.06.2016р. №1404-УШ «Про виконавче провадження». Тому банк не направляв виконавчий документ на виконання до органів ДВС, оскільки рішення фактично не підлягало виконанню в рамках законодавства діючого до моменту прийняття зазначеного порядку.

Оскільки станом на 11 червня 2018 року боржником зобов`язання за рішенням суду не виконані, заборгованість не погашена, про що надаємо відповідну довідку, банк має намір скористатися правом подачі виконавчого листа на примусове виконання до органів ДВС.

Посилання скаржника на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною й необґрунтованою, оскільки в діях АТ «Райффайзен банк Аваль» вбачається зловживанням процесуальними правами, спростовується з огляду на наступне.

Так, у відповідності до ч. 2 ст. 44 ЦПК України Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Отже, вищевказана стаття містить вичерпний перелік дій, які можуть визнаватись судом як зловживання процесуальними правами. Дійсно, з тексту статті вбачається така дія як вчинення аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування виконання рішення.

Відповідно до статі 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Однак скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин, а тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання поважною причину пропуску строку для пред`явлення до виконання виконавчого документу та поновлення пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого документа.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є неспроможними та такими, що не відповідають обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги також суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Також, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення питання щодо застосування заходів зустрічного забезпечення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий М.М. Драгомерецький

Судді: А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко