Постанова

Іменем України

06 березня2019 року

м. Київ

справа № 754/11103/16-ц

провадження № 61-28144св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Хрещатик»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року у складі судді Панченко О. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ВАТ КБ «Хрещатик»), про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 12 квітня 1996 року по 19 лютого 2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у період якого подружжям набуто у власність спірне нерухоме майно. Зазначила, що оскільки після розірвання шлюбу діти залишаються проживати з нею, враховуючи їх хворобливий стан, необхідність у особливому лікуванні, харчуванні, санітарно-курортному лікуванні, беручи до уваги те, що відповідач сплачує аліменти на утримання дітей в недостатньому розмірі, а також той факт, що він приховав майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, витратив кошти, які є спільною сумісною власністю на власний розсуд, тому вважає, що суд при поділі майна подружжя може відступити від рівності часток.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати за нею право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 90,90 кв. м, житловою - 46,80 кв. м; право власності на Ѕ частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 97,3 кв. м., житловою площею 52,8 кв. м; право власності на Ѕ частини грошових коштів у розмірі 362 050,13 грн, стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в розмірі 362 050,13 грн, визнати право власності на Ѕ частини грошових коштів у розмірі 7 170,34 доларів США, що станом на 11 липня 2016 року за курсом Національного банку України становить 174 095,97 грн, стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в розмірі 7 170,34 доларів США, що станом на 11 липня 2016 року відповідно до курсу Національного банку України становить 174 095,97 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року провадження в справі в частині позовних вимог щодо визнання права власності на кошти та їх стягнення закрито.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 90,90 кв. м, житловою площею 46,80 кв. м у порядку поділу спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 97,3 кв. м, житловою - 52,8 кв. м, у порядку поділу спільного майна подружжя. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із достатності правових підстав для відступлення від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя з огляду на те, що у шлюбі сторони мають трьох дітей, які після розлучення батьків залишились проживати із матір'ю. Відповідач по мірі можливості допомагає дітям, сплачує аліменти на користь колишньої дружини на їх утримання. Разом з тим ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді першої інстанції визнав факт, що на розрахункових рахунках у ВАТ КБ «Хрещатик» під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем у нього перебували кошти, про які не було повідомлено дружину, які зняті з рахунку особисто й витрачені. Крім того, син сторін у справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом із дитинства, навчається на денній формі навчання, потребує додаткової матеріальної допомоги.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що діти проживають разом із позивачем, яка їх матеріально утримує, а син сторін ОСОБА_5 потребує додаткових витрат, аліменти, які одержує позивач для утримання дітей є недостатніми для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а тому відповідно до вимог чинного законодавства суд може з таких підстав відступити від засади рівності часток подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди, дійшовши висновку, що спірне майно придбане за час шлюбу, а тому воно є спільною сумісною власністю, не застосували положення пункту 3 частини першої статті 57 СК України, відповідно до якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спірні квартири придбані за кошти, які він отримав у кредит, зобов'язання за яким до цього часу не погашені, тобто ним здійснюється повернення кредитних коштів вже після розірвання шлюбу із позивачем, тобто за рахунок його особистих коштів, а тому спірні квартири є його особистою власністю. Фактично суди позбавили його права власності на квартири, за які він має розраховуватися до 2031 року, та визнали право власності на них за позивачем, яка жодного дня ніде не працювала. Крім того, судами не враховано, що квартира АДРЕСА_1 є предметом договору іпотеки, в якому чітко зазначено, що він є її одноосібним власником. Вирішуючи питання поділу спірних квартир, судами не встановлено обсяг спільного майна подружжя, не проведено оцінки зазначених квартир, тобто судами не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

У поданих на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ запереченнях, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив касаційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій. Зазначає, що враховуючи ту обставину, що під час розгляду справи відповідач визнав та не заперечував факт спільної сумісної власності на все майно, не доводив належними та допустимими доказами, що спірне майно є його особистою приватною власністю, а тому твердження заявника у касаційній скарзі про необхідність доведення позивачем зазначеного факту є безпідставними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 1996 року до 19 лютого 2016 року.

У шлюбі подружжя має дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання спільних дітей до їх повноліття.

За час перебування у шлюбі подружжям придбане нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 97,3 кв. м, житловою площею 52,8 кв. м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_9 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2013 року; трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 90,90 кв. м, житловою площею 46,80 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності від 23 жовтня 2008 року.

Нормативно-правове обґрунтування

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов'язань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов'язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на викладене уваги не звернув та у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року зазначені вище вимоги закону не врахував.

Встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак на яку за рішенням суду визнано право власності лише за позивачем, придбана за час шлюбу за кошти, отримані відповідачем у кредит, який не погашений, апеляційний суд не врахував, що у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок кредитних коштів квартиру унаслідок укладення кредитного договору виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, апеляційний суд не взяв до уваги, що праву на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цієї квартири. При цьому відповідач посилається на те, що він одноособово повертає кредит, отриманий на придбання спірної квартири.

Отже судами при здійсненні поділу спільного сумісного майна подружжя не враховано спільні борги подружжя, якими обтяжено це майно. Для правильного вирішення суду належало встановити яка частини кредиту погашена за час шлюбу, а також яка частина кредитних коштів повернута самостійно відповідачем, та яка частина зобов'язань перед банком залишається непогашеною, визначити розмір спільного боргу та здійснити розподіл майна із його урахуванням.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, не навів мотивів їх відхилення, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим і таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, отже підлягає скасуванню.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Керуючись принципом процесуальної економії Верховний Суд вважає за необхідне скасувати ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної, а не першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак