Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ковальчук Т.А.

за участю секретаря судового засідання Хорольській І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданніу смт. Магдалинівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Магдалинівська селищна рада Дніпропетровської області про усунення перешкод користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Магдалинівська селищна рада Дніпропетровської області, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок в смт. Магдалинівка на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області віл 01.07.2019 року. В будинку зареєстровані родичі колишнього власника будинку. Відповідачі не проживають в будинку, на прохання знятися з місця проживання відмовлялися. Їх реєстрація за зазначеною адресою порушуються права як власника, та не може отримати субсидію. Тому відмова відповідачів у добровільному порядку зняттись з реєстрації змушує позивача звернутись до суду.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися надали до суду заяву, в якій прохають справу розглянути без їх участі, позов підтримають.

Представник третьої особи Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява, в якій представник прохає розглянути справу без їх участі, при вирішенні питання покладається на розсуд суду.

З урахуванням згоди позивача, суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів.

Оскільки сторони по справі в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку.

Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.08.2019 року індексний номер 178978117, встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області виданого 01.07.2019 року належить будинок в АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов`язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд встановив, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Суд встановив, що за місцем реєстрації відповідачі не проживають.

В силу вимог ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 являються родичами колишнього власника будинку, вони не проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто не відносяться до членів сім`ї власника будинку ОСОБА_1 .

Як видно із копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 (а.с.10), в даному житловому будинку зареєстровані з 2007 року: ОСОБА_2 (1999 р.н.), ОСОБА_3 (2002 р.н.).

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім"ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Як було встановлено судом, мати неповнолітньої дитини ОСОБА_3 (2002 р.н.), не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин.

Суд вважає, що є підстави визнати ОСОБА_2 , та неповнолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, право відповідачами не оспорюється, відзив на позовну заяву до суду не подано.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»), в зв`язку з відсутністю клопотання позивача щодо стягнення з відповідачки сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.391 ЦК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.160 СК України, ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 223, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Магдалинівська селищна рада Дніпропетровської області про усунення перешкод користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати відповідачів: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком в АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації місця проживання в будинку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК УКраїни та може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду в строк передбачений ст. 354 ЦПК України, в порядку визначеному ст. 355 цього Кодексу.

Суддя Т.А. Ковальчук