Справа № 350/1194/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/373/19
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника ОСОБА_2 - адвоката Шевченка К.Т.

ОСОБА_4 його представника адвоката Родікова І.С.

представника Небилівської сільської ради Федорчака Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Небилівської сільської ради Рожнятівського району про визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Небилівської сільської ради Рожнятівського району, ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 Шевченка Кирила Тарасовича на рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року та додаткове рішення Рожнятівського районного суду від 21 грудня 2018 року, ухвалене суддею Калиній Г.В. в м. Рожнятів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Небилівської сільської ради про визнання права власності на домоволодіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_9, якій належав будинок по АДРЕСА_1. На час смерті матері і до тепер він проживає в даному будинку, тому вступив у фактичне володіння спадковим майном, та вважається такими, що належним чином прийняв спадщину. Він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Крім того мати 12 березня 2003 року склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. У видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено, через відсутність документа про власність на спадкове майно. Посилаючись на те, що він не може у повній мірі володіти власністю, а тому просить визнати за ним право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку з прибудовою і тамбуром площею 78,4 метра квадратного, вартістю 293523 грн, житлового будинку з прибудовою площею 53,9 метра квадратного вартістю 23858 грн, літньої кухні з прибудовою площею 40,5 метра квадратного вартістю 64479 грн, стайні площею 18,8 метра квадратного вартістю 18426 грн, стодоли площею 15,9 метра квадратного вартістю 6908 грн; стайні площею 20,5 метра квадратного вартістю 4229 грн; стодоли площею 17,8 метра квадратного вартістю 2127 грн, сараю площею 3,9 метра квадратного вартістю 179 грн; сараю площею 10,5 метра квадратного вартістю 2085 грн; гаража площею 31,3 метра квадратного вартістю 42585 грн; гаража площею 27,4 метра квадратного вартістю 33113 грн; комори площею 16,7 метра квадратного вартістю 39652 грн; гаража площею 29,1 метра квадратного, вартістю 2380 грн; вбиральні площею 1,8 метра квадратного, вартістю 3430 грн;криниці, вартістю 2380грн; металевих воріт площею 7,0 метра квадратного,вартістю 3577 грн; металевих воріт площею 7,0 метра квадратного, вартістю 3557грн; штахетних воріт площею 6,5 метра квадратного, вартістю 2129 грн; огорожі з металопрофілю площею 20,7 метра квадратного, вартістю 11696 грн; огорожі з металевої сітки площею 20,0 метра квадратного, вартістю 3918 грн; огорожі з залізобетонної плити площею 45,2 метра квадратного, вартістю 8144 грн та штахетної огорожі площею 9,8 метра квадратного, вартістю 2557 грн, а всього 624667 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до Небилівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно записів книги відсутніх Небилівської сільської ради з 1986 року по 1996 рік, за ним зареєстровано житловий будинок, загальною площею 80 метрів квадратних, житловою площею 40 метрів квадратних, 1920 року побудови (50% зносу), який розташований на земельній ділянці, площею 0,03 га в АДРЕСА_1. Даний запис у книзі відсутніх зроблено на підставі записів в погосподарських книгах № 4, 5 Небилівської сільської ради за 1964 - 1985 роки, особові рахунки № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7. 13 червня 2015 року комісія Небилівської сільської ради склала акт про те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та користувачем земельної ділянки, які знаходяться у АДРЕСА_1. Вказує, що за ним не зареєстровані з 1996 року житловий будинок та господарські будівлі (стайня і стодола), які ним відремонтовані, під час проживання в господарстві та земельна ділянка в погосподарських книгах Небилівської сільської ради. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не допускає до них для проведення технічної інвентаризації, 12 липня 2012 року звернувся в Небилівську сільську раду з заявою про обов'язкове включення до погосподарського обліку на його ім'я, як особи, яка проживає в іншому населеному пункті, наявного житлового будинку, господарських будівель та земельної ділянки, просив визнати за ним право власності на житловий будинок літ. Б, площею 53,9 кв.м, стайню літ Е., стодолу літ. Є., сарай літ. Ж, сарай літ. З по АДРЕСА_1.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_4 до Небилівської сільської ради про визнання права власності задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на частину домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку з прибудовою і тамбуром площею 78,4 метра квадратного, 1/2 частини житлового будинку площею 53,9 метра квадратного, літньої кухні з прибудовою площею 40,5 метра квадратного, стайні площею 18,8 метра квадратного, стодоли площею 15,9 метра квадратного; ? частини стайні площею 20,5 метра квадратного; ? частини стодоли площею 17,8 метра квадратного, ? частини сараю площею 3,9 метра квадратного; сараю площею 10,5 метра квадратного; гаража площею 31,3 метра квадратного; гаража площею 27,4 метра квадратного; комори площею 16,7 метра квадратного; гаража площею 29,1 метра квадратного, вбиральні площею 1,8 метра квадратного, криниці; металевих воріт площею 7,0 метра квадратного, металевих воріт площею 7,0 метра квадратного, штахетних воріт площею 6,5 метра квадратного, огорожі з металопрофілю площею 20,7 метра квадратного, огорожі з металевої сітки площею 20,0 метра квадратного, огорожі з залізобетонної плити площею 45,2 метра квадратного, та штахетної огорожі площею 9,8 метра квадратного.

Позов ОСОБА_2 до Небилівської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Рожнятівського районного суду від 21 грудня 2018 року судові витрати, понесені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на правову допомогу взаємозараховано. Вимогу ОСОБА_2 про стягнення витрат на сплату судового збору задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подачу касаційної скарги 4078 гривень 73 копійки судового збору. У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 та Небилівської сільської ради у солідарному порядку витрат, понесених на сплату судового збору, відмовлено за їх безпідставністю. Достягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави недоплачений судовий збір у розмірі 5695 гривень 68 копійок.

На рішення та додаткове рішення представник ОСОБА_2 Шевченко К.Т. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину житлового будинку 1920 року побудови, гаража площею 31,3 метра квадратного; гаража площею 27,4 метра квадратного; комори площею 16,7 метра квадратного; гаража площею 29,1 метра квадратного з ухваленням нового про задоволення позову в цій частині та визнання за ОСОБА_2 право власності в цілому на житловий будинок 1920 року побудови, скасування додаткового рішення в частинні відмови щодо стягнення з ОСОБА_4 та Небилівської сільської ради Рожнятівського району на користь ОСОБА_2 в солідарному порядку судового збору по даній справі та ухваленням нового про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4 та Небилівської сільської ради витрати за надання правової допомоги, понесені ОСОБА_2 в розмірі 5000 грн та 12107,58 грн витрат на оплату судового збору, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, ОСОБА_9 самовільно збудував три гаражі та комору впритул до будинку ОСОБА_2, у встановленому законом порядку дозвіл на зведення даних об'єктів не отримував, ОСОБА_4 в порядку спадкування не мав права отримувати дане майно після смерті ОСОБА_9, оскільки спірне майно належним чином не було оформлене. Дані гаражі та комора знаходяться по АДРЕСА_1, право власності на дану земельну ділянку ОСОБА_4 не надавалось. Крім того, відсутні докази, що мати первісного позивача ОСОБА_4 ОСОБА_9 набула у власність ? спірного будинку 1920 року побудови після смерті ОСОБА_11, оскільки до 1964 року вказаний будинок із господарськими будівлями та спорудами був власністю одного спільного колгоспного двору, в якому проживали ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_2 У власності господарства перебували житловий будинок 1920 року будівництва, стайня 1918 року будівництва. У 1964 році вказане господарство умовно поділилось на два господарства. Згідно записів погосподарських книг за 1967-1969, 1971-1973, 1874-1976,1977-1979, 1980-1982 за господарствами ОСОБА_11 та ОСОБА_2 рахується по ? частині житлового будинку 1920 року будівництва. Суспільна група вказаних господарств не змінювалась. У зв'язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 особистий рахунок ОСОБА_11 її господарства було закрито. За даними книги відсутніх в с. Небилів з 1986 року до 1996 року ОСОБА_2 належав житловий будинок 1920 року будівництва на підставі заповіту. Таким чином, ОСОБА_9, будучи власником цілого будинку 1940 року побудови не могла згідно тодішнього чинного законодавства прийняти спадщину на частину будинку 1920 року побудови, оскільки згідно вимог ст. 101 ЦК УРСР в особистій власності громадян міг бути тільки один житловий будинок (або його частина). Вказує, що законність набуття ОСОБА_2 у власність в порядку спадкування майна ОСОБА_11 підтверджується заповітом, що відображено записом у книзі відсутніх з 1986 року по 1996 року про прийняття у власність в порядку спадкування ? будинковолодіння, яке залишилось після смерті ОСОБА_11

Також вважає, що додаткове рішення підлягає скасування, оскільки помилково взаєморозраховано понесені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 судові витрати за надання правової допомоги, так як за первісним позовом ОСОБА_4 відповідачем у справі була виключно Небилівська сільська рада. Тому витрати за надання правової допомоги, понесені ОСОБА_4, повинні бути стягнуті не з ОСОБА_2, а з Небилівської сільської ради. Стосовно витрат ОСОБА_2 за надання правової допомоги, то такі повинні були стягнуті у солідарному порядку з обох відповідачів солідарно по 750 грн. Крім того, стягнення 4078,73 грн сплаченого судового збору ОСОБА_2 є помилковим, оскільки це половина від суми оплаченої за подання касаційної скарги, а постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року повністю скасовано рішення Рожнятівського районного суду та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області. Таким чином, в користь ОСОБА_2 повинно було стягнуто витрати не тільки за подання апеляційної скарги, а також за подання позовної заяви та апеляційної скарги. Стягнення повинно було бути солідарно і з Небилівської сільської ради, оскільки жодних пільг щодо сплати судового збору сільська рада не має.

ОСОБА_4 та представник Небилівської сільської ради Рожнятівського району рішення суду в цій справі не оскаржують.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 Шевченко К.Т. підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити скаргу.

ОСОБА_4 та його представник адвокат Родіков І.С. проти вимог апеляційної скарги заперечують, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на належне їй майно, і позивач відповідач ОСОБА_4 у передбаченому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у зв'язку з відсутністю документа власності у позасудовому порядку ОСОБА_4 свої спадкові права після смерті матері захистити не може. Тому право власності на спадщину після смерті матері за заповітом за ним необхідно визнати рішенням суду. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача-позивача ОСОБА_2, про те, що ОСОБА_11 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 належну їй ? частину спірного будинку, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин, ні відповідач-позивач, ні його представник не довели у встановленому порядку існування заповіту, складеного ОСОБА_11 на користь ОСОБА_2

Після вибуття ОСОБА_2 10 березня 1976 року на постійне місце проживання у Естонію інші члени колгоспного двору не порушували питання про визнання його таким, що втратив право на частку в майні двору. Отже за ним слід визнати право власності на ? частину житлового будинку 1920 року побудови загальною площею 48 квадратних метрів, що перебував у власності колгоспного двору, головою якого він був. До данного будинку належали стайня, стодола і сарай, позначені у технічному паспорті літерами Е, Є і Ж. Позивачем ОСОБА_4 не надано суду доказів про те, що зазначені господарські споруди на даний час не існують, у технічному паспорті вони зазначені, а тому право власності на них слід визнати за сторонами. ОСОБА_2 ставив питання про визнання за ним права власності на сарай позначений у технічному паспорті літерою З. Суд визнає дану вимогу безпідставною, оскільки зазначена господарська споруда збудована у 1980 році, а тому не може належати до будинковолодіння 1920 року забудови.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, домоволодіння в АДРЕСА_1 має загальну інвентаризаційну вартість 624 667 гривень і складається з: житлового будинку 1940 року побудови з прибудовою і тамбуром площею 99,6 кв. м, житлового будинку 1920 року побудови, площею 60,9 кв. м, літньої кухні з прибудовою 1986 року побудови площею 40,5 кв. м, двох стаєнь, двох стодол, двох сараїв, трьох гаражів, комори, вбиральні, криниці, металевих воріт, штахетних воріт, огорожі з металопрофілю, з металевої сітки та залізобетонних плит, що підтверджується копією технічного паспорта, виданого відділом технічної інвентаризації ПП «ОЛВІ Р» (а. с. 45-48 Т. 1).

Будинок та сарай, які знаходяться по АДРЕСА_1, збудовані у 1946 році. Господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», його головою був ОСОБА_14 після його смерті з 1980 року головою двору стала ОСОБА_9 З 01 січня 1974 року суспільна група господарства змінилась із «колгоспного двору» на «робітничий двір», що підтверджується копіями сторінок погосподарських книг Небилівської сільської ради за 1950, 1955-1957, 1958-1960, 1961-1963, 1964-1966, 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки (а. с. 185-208 Т.1).

Аналогічні дані містять і погосподарські книги за 1983-1985, 1986-1990, 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2009-2010, 2011-2015 роки. При цьому з 1996 року рік побудови будинку вказано 1940, загальну площу - 100 квадратних метрів, що підтверджується копіями сторінок з книг по господарського обліку (а.с. 209 - 218 Т.1).

Довідкою № 1047, виданою Небилівською сільською радою 19 липня 2016 року на підставі записів погосподарської книги № 6 за 2006 - 2010 роки підтверджено, що ОСОБА_9 булла власником житлового будинку 1940 року забудови (а. с. 9 Т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_8. Спадкоємцем майна ОСОБА_9 є син покійної ОСОБА_4 (а.с. 10, 14 Т.1).

Установлено, що між сторонами немає спору про те, що спадкоємцем майна ОСОБА_9 є син покійної ОСОБА_4 та останьому на праві власності належить домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку 1940 року побудови.

Разом з тим, висновок суду про те, що ? частини домоволодіння по АДРЕСА_1 1920 року побудови належить ОСОБА_4, який успадкував це майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_9 є передчасним і погодитись з ним не можна з огляду на таке.

Як вбачається із даних погосподарської книги Небилівської сільської ради за 1961-1963 роки в господарстві ОСОБА_11, яка була головою двору, крім неї також проживали онуки ОСОБА_13 та ОСОБА_13, та зять ОСОБА_2 Вказане господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір». У власності господарства перебували житловий будинок 1920 року будівництва, стайня 1918 року будівництва. В подальшому у 1964 році вказане господарство поділилось на два господарства. Згідно записів погосподарських книг за 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки за господарствами ОСОБА_11 та ОСОБА_2 рахується по 1/2 частии житлового будинку 1920 року будівництва. Суспільна група вказаних господарств не змінювалась. Разом з тим, в погосподарських книгах с. Небилів за 1977-1979, 1980-1982, 1983-1985 роки містяться дані про те, що ОСОБА_2 разом із сім'єю виїхав на проживання до Естонської РСР. Також, як вбачається із даних погосподарської книги за 1980-1982 роки, у зв'язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 особистий рахунок її господарства було закрито, що підтверджується копіями відповідних сторінок погосподарських книг (а.с.157-158 т. 1).

Відповідно записів погосподарської книги за 1983-1985 роки у власності колгоспного двору господарства ОСОБА_2 знаходиться 1/2 частина житлового будинку 1920 року будівництва загальною площею 48 кв.м. При цьому співвласником будинку зазначено ОСОБА_9 - дочку померлої ОСОБА_11 (а.с.184 т.1).

За даними книги відсутніх с. Небилів з 1986 року до 1996 року відповідачу-позивачу ОСОБА_2, що проживав в Естонській PCP, належав житловий будинок 1920 року будівництва (50 % зносу) на підставі заповіту, що підтверджується копіями сторінок книги вибулих (а. с. 37, 38 т. 1).

Відповідно до статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

За змістом статті 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватноївласності» положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року.

Згідно з вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Також як вбачається із даних погосподарської книги за 1980-1982 роки у зв'язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 особистий рахунок її господарства було закрито (а.с.157-158).

Відповідно до записів погосподарської книги за 1983-1985 роки у власності колгоспного двору господарства ОСОБА_2 знаходиться 1/2 частина житлового будинку 1920 року будівництва загальною площею 48 кв.м. При цьому співвласником будинку зазначено ОСОБА_9 - дочку померлої ОСОБА_11

За даними книги відсутніх в с. Небилів з 1986 року до 1996 року ОСОБА_2, що проживав в Естонській PCP, належав житловий будинок 1920 року будівництва (50 % зносу) на підставі заповіту (а.с. 37).

Аналізуючи вказані дані, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять даних, а позивачем ОСОБА_4 в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не доведено, що ОСОБА_9 набула у власність будинок 1920 року побудови, після вибуття ОСОБА_2 разом із родиною до іншої країни.

Отже, висновок суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 у зв'язку із його вибуттям 10 березня 1976 року на постійне місце проживання в іншу країну та втратою права на частку у майні колгоспного двору є безпідставним, оскільки після цього вибуття інші члени колгоспного двору не порушували питання про визнання його втратившим право на частку в майні двору.

Таким чином за наявності члена колгоспного двору ОСОБА_2, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_4 про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 як члена цього колгоспного двору майно успадкува її дочка ОСОБА_9, так як до введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члена колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання права власності на гараж площею 31,3 метра квадратного; гараж площею 27,4 метра квадратного; комору площею 16,7 метра квадратного; гараж площею 29,1 метра квадратного посилаючись на те, що зазначені господарські приміщення побудовані самовільно, без відведення земельної ділянки для цієї мети, прибудовані до належного йому житлового будинку і створюють перешкоди у користуванні будинком.

Будівництво об'єктів нерухомості являє собою взаємопов'язану діяльність різних суб'єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об'єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; Законами України: "Про основи містобудування", "Про регулювання містобудівної діяльності", "Про архітектурну діяльність", "Про пожежну безпеку", "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", "Про охорону навколишнього природного середовища", "Про екологічну експертизу", "Про охорону культурної спадщини"; Порядком видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 5 липня 2011 року N 103, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за N 902/19640.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статтей 3, 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України.

Так, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що гараж площею 31,3 метра квадратного; гараж площею 27,4 метра квадратного; комора площею 16,7 метра квадратного; гараж площею 29,1 метра квадратного збудовані впритул до житлового будинку по АДРЕСА_1 1920 року побудови, на земельній ділянці, що не була відведена у встановленому порядку для цієї мети, без комплексного висновку державної інвестиційної експертизи, без затвердженого проекту будівництва та без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, а тому не може відповідати державним стандартам, нормам і правилам, що встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку й реалізацію містобудівної документації та порушують право ОСОБА_2 як власника зазначеного будинку на користування ним. Вказані обставини підтверджуються даними, які містяться у технічному паспорті від 20 липня 2016 року виготовленому на замовлення ОСОБА_4 (а.с.4-8 т.1).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню в оскажуваній частині з ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 у цій частині позову.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК УКраїїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України від 8 липня 2011 року «Про судовий збір», який набрав чинності 1 листопада 2011 року. При цьому з 15 грудня 2017 року набули чинності зміни до вказаного Закону України щодо сплати судового збору на підставі Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2016 року становив 1 378 грн.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час звернення до суду з позовом) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (1 378,00 грн*3=4 134,00 грн).

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на момент подачі позовної заяви) щодо оспорення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 1920 року побудови вартістю 23858 грн ОСОБА_2 сплатив 551 грн судового збору.

За подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110% відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви в розмірі оспорюваної суми: ( 551,00 грн* 110 %= 606,00 грн), які сплачені позивачем.

Окрім цього, ОСОБА_2 в апеляційному порядку оспорював рішення суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення вартістю 167 486 грн, за якою сплатив 1 841 грн, тобто 110 % відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Також позивачем сплачено судовий збір у ромірі 661 грн та 2 008 грн за подання касаційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Крім цього, позивачем сплачено 606 грн і 1 841 грн за повторне подання апеляційної скарги та 1500 грн понесених витрат за надання правової допомоги.

Таким чином, ОСОБА_2 сплатив 8114 грн судового збору та поніс 1500 грн витрат за надання правової допомоги, що підтверджується квитанцією №042 від 12 жовтня 2016 року (а.с.49 т.1).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, то сплачений ним судовий збір та понесені витрати пов'язані з розглядом справи пропоційно слід покласти на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 Шевченка Кирила Тарасовича на рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року та додаткове рішення Рожнятівського районного суду від 21 грудня 2018 року задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_4 право власності 1/2 частини житлового будинку площею 53,9 метра квадратного, гаража площею 31,3 метра квадратного; гаража площею 27,4 метра квадратного; комори площею 16,7 метра квадратного; гаража площею 29,1 метра квадратного, що знаходиться по АДРЕСА_1 скасувати та відмовити ОСОБА_4 у задоволенні цієї частини позову.

Рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 в цілому право власності на житловий будинок, що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Рожнятівського районного суду від 21 грудня 2018 року в частині розподілу судових витрат щодо ОСОБА_2 скасувати.

Стягнути з Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2121 грн з яких: 551 грн за подання позовної заяви; 909 грн за подання апеляційної скарги; 661 грн за подання касаційної скарги та 1500 грн понесених витрат за надання правової допомоги.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 5993 грн, з яких: 3985 грн за подання апеляційної скарги; 2008 грн за подання касаційної скарги.

В решті додаткове рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 02 квітня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський