Ухвала

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 619/1265/18

провадження № 61-5930ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» в особі Харківської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_1 «Про стягнення шкоди в регресному порядку»,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (надалі ПАТ «НАСК «Оранта») в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» звернулось до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь НАСК «ОРАНТА» 50% виплаченого страхового відшкодування у розмірі 34 488 грн 65 коп. та судові витрати у сумі 1 762 грн.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 24 липня 2016 року по вул. Залютинській у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 та автомобілів Mazda 323, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 і Ford Escort, державний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілям було спричинено механічні пошкодження, а водіям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спричинено тілесні ушкодження.

Згідно постанови про закриття кримінальної справи від 27 грудня 2017 року слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Харківській області кримінальне провадження № 0000803 від 24 липня 2016 року, за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, складу злочину.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 січня 2017 року по справі № 642/295/17-п (провадження № 3/642/241/17) 24 липня 2016 року громадянина ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні ДТП за статтею, а саме: порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

ПАТ «НАСК Оранта» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснено розрахунок страхового відшкодування та виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_2, власника автомобіля MAZDA 323, р. н. НОМЕР_1, в сумі 49 490 грн та 2 432 грн 70 коп. за шкоду, пов'язану з лікуванням потерпілого, та моральну шкоду, на користь ОСОБА_4, власника транспортного засобу Ford Escort, яким керував ОСОБА_3 за дорученням, державний номер НОМЕР_3, у розмірі 18 254 грн. 60 коп.

У відповідності до Закону України № 1961-IV від 01.07.2004 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначеного договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статі 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

Таким чином, у ПАТ «НАСК «Оранта» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виникло право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення 50% суми виплаченого страхового відшкодування.

Рішеням Дергачіського районного суду Харківської області позовні вимоги ПАТ «НАСК «Оранта» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» задоволені. Стягнуто на користь ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з ОСОБА_1 в порядку регресу суму в розмірі 34 488. Стягнуто на користь ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» витрати по оплаті судового збору в сумі 1 762.

Рішення мотивоване тим, що виплачене страхове відшкодування НАСК «ОРАНТА» на користь з ОСОБА_1 підлягає поверненню, оскільки він не є власником забезпеченого транспортного засобу та страхувальником за укладеним між ОСОБА_5 (дружиною відповідача та власницею автомобіля) та ПАТ«НАСК «Оранта» договором страхування.

Також суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у сумі 1762 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року апеляційну ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 серпня 2018 року скасовано у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» судового збору у розмірі 1762 гривні.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 762 гривні компенсувано ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за рахунок держави. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не дав належну оцінку обставинам, що мають значення для правильного вирішення справи. А саме, транспортний засіб ВАЗ 2109, державий номер НОМЕР_2, є спільною сумісною власністю подружжя тому, що був придбаний у період зареєстрованого шлюбу. Відповідач є пенсіонером за віком та інвалідом 2-ої групи, керував транспортним засобом без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Розмір шкоди визначено позивачем неправильно та з порушенням всановленної процедури.

Окрім того, заявник посилається на частину третю статті 389 ЦПУ України та зазначає, що справа не є малозначною, оскільки має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Проте заявником не наведено фактів, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного випровадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є стягнення 34 488 грн 65 коп., що станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 * 100 = 192 100).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей. Відповідно до положень ЦПК України апеляційний суд наділений повноваженнями суду першої інстанції при ухваленні рішення. Ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на апеляційне провадження, тому апеляційний суд мав право визнати вказану справу малозначною.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (Zubac v. Croatia від 5 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України, тому підстав для відкриття провадження у вказаній справі на підставі частини третьої статті 389 ЦПК України не вбачається.

Крім того, судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_8 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 серпня 2018 рокута постанову Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» в особі Харківської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_1 «Про стягнення шкоди в регресному порядку»відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко