УХВАЛА

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 761/26963/18

провадження № 61-3751ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лесько А. О. розглянув касаційну скаргу адвоката СлавянінаМихайла Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування від 22 вересня 2012 року 9/100 частин житлового будинку за номером АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 22 вересня 2012 року між відповідачами було укладено договір дарування 9/100 часток житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4, а остання прийняла у дар 9/100 часток житлового будинку.

На момент укладення вказаного договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, перебувала в іпотеці Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 18 червня 2007 року.

Позивач зазначав, що договір дарування між сторонами укладений без згоди іпотекодержателя, оскільки банк надавав згоду на відчуження будинку в той час як предметом іпотечного договору є земельна ділянка, що не відповідає умовам договору та закону.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, в задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

19 лютого 2019 року (відповідно до результатів перевірки статусу відстеження поштового відправлення на офіційному веб-сайті ПАТ «Укрпошта») адвокат Славянін М. О. в інтересах ОСОБА_2 направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, в якій просив скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3, батько позивача, є людиною похилого віку, тому позивач має інтерес у спадкуванні майна, що належить батькові. Також представник скаржника вказав у скарзі, що інтерес позивача у збереженні майна, яке забезпечує зобов'язання батька, є законним і, крім того, такий інтерес зумовлений обов'язком утримувати непрацездатного батька.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки адвокатом Славяніним М. О. в інтересах ОСОБА_2 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Славяніна Михайла Олександровича, поданою в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. О. Лесько