Справа № 177/488/18
Провадження № 2/177/71/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 березня 2019 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача

Вільненської сільської ради ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_6 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, третя особа Шоста криворізька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 19.03.2018 звернулася до суду з указаним позовом в якому просила суд визнати недійсним заповіт, укладений 23.03.2017 ОСОБА_7. В обґрунтування позову вказувала, що 22.09.2017 померла ОСОБА_7 яка доводиться матірю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Після поховання матері позивачу стало відомо про складення нею 23.03.2017 заповіту на користь ОСОБА_3 За життя спадкодавець перенесла інсульт, окрім якого 22.02.2017 медичними працівниками швидкої медичної допомоги було діагностовано також ішемічну хворобу мозку та дисциркуляторну енцефалопатію III ст., через що ОСОБА_7 втратила можливість до самообслуговування, не могла самостійно пересуватись, почала втрачати пам'ять та не усвідомлювала своїх дій, у звязку із чим позивач просила визнати вказаний заповіт недійсним, вважаючи його таким, що не відповідає внутрішній волі спадкодавця, оскільки через хвороби вона не усвідомлювала своїх дій. Також зазначала, що відповідач чинив їй перешкоди у спілкуванні з рідною матірю для здійснення впливу на останню, у звязку із чим позивач зверталась до органів національної поліції та Вільненської сільської ради.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на безпідставність позовних вимог просив суд в їх задоволенні відмовити. Вказував, що заповіт від 23.03.2017 є єдиним особистим розпорядженням ОСОБА_7 на випадок своєї смерті, який складено та посвідчено у встановленому законом порядку. Доводи позивача про те, що через свій психічний стан та тяжкі хвороби спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не відповідають дійсності та спростовуються в т.ч. й медичними документами, доданими самим позивачем до позовної заяви. Також зазначав, що він та його сімя здійснювали цілодобовий догляд за ОСОБА_7 та її домогосподарством, тому остання сама запропонувала скласти заповіт на його користь.

Представник Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області просила відмовити у задоволені позовних вимог, як необґрунтованих. Заперечувала наявність у ОСОБА_7 будь-яких психічних розладів як до, так і на момент складання заповіту.

Представник третьої особи: Шостої криворізької державної нотаріальної контори правом на участь у судовому засіданні не скористався, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с.134).

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили визнати даний заповіт недійсним у звязку із тим, що на час складання заповіту матір позивача не усвідомлювала значення своїх дій, а за півроку до смерті сильно хворіла, потребувала сторонньої допомоги, яку через переведення позивача на нову посаду за основним місцем роботи, більше надавав відповідач.

Відповідач пояснив, що спадкодавець, його рідна мати, дійсно хворіла на час написання заповіту на його імя, але алкоголем не зловживала, лікарських препаратів, які б негативно впливали на її свідомість не приймала, була адекватною, завжди чітко усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Будь-які обєктивні підстави для визнання заповіту від 23.03.2017 відсутні.

У підготовчому судовому засіданні 18.05.2018 за клопотанням позивача у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану померлої ОСОБА_7, зокрема, чи могла вона усвідомлювати значення своїх дій та /або керувати ними, давати їм належну оцінку на момент підписання нею заповіту від 23.03.2017, у звязку з чим розгляд у справі зупинено.

На адресу суду 17.07.2018 надійшов лист від КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» ДОР» (а.с.103), яким ухвала суду від 18.05.2018 повернена без виконання через недостатність обсягу наданих матеріалів і запропоновано, з метою ретельного вивчення психічного стану ОСОБА_7, а саме у другій половині березня та, безпосередньо, 23.03.2017, під час підписання нею заповіту, у судовому засіданні допитати свідків (медичних працівників, секретаря сільради, яка посвідчувала заповіт, сусідів, родичів, знайомих), надавши експертам у розпорядження роздруківку судового засідання або диск аудиозапису судового засідання.

На виконання вказаного клопотання у судових засідання 12.09.2018, 16.10.2018 та 01.01.2018 допитано свідків, після чого повторно призначено у даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану померлої ОСОБА_7.

Заслухавши сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст.1233-1235 ЦК України, заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті та кожна особа може залишити за заповітом все своє майно або його частку одній, або кільком особам, як таким, що входять, так і таким що не входять у коло спадкоємців за законом.

Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини (ст.202-214 ЦК України) та положення про недійсність правочинів (ст.215-236 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, угода може бути визнана недійсною лише на підставах і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

На підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2011 № 9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29.02.2012 №6-9цс12, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом встановлено, що 22.09.2017 в с. Вільне Криворізького району Дніпропетровської області померла ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 777859, виданим 01.11.2017 Центрально-Міським районним у місті ОСОБА_6 розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.12).

Позивач є донькою померлої ОСОБА_7; родинні відносини підтверджені копією свідоцтва про народження серії І-АВ № 037324 (а.с.8), та копією свідоцтва про шлюб позивача серії ІV-КИ № 403321 (а.с.8-9).

Відповідно до посвідченого секретарем Виконавчого комітету Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області заповіту від 23.03.2017, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_3, житловий будинок з господарчими побудовами, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Вільне, вул. Українська, 3 та земельну ділянку за цією ж адресою, кадастровий номер :01:001:0261 (а.с.47).

Заповіт ОСОБА_7 зареєстровано у Спадковому реєстрі за №61689911, про що свідчить витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 06.12.2017 № 50172339 (а.с.45).

Допитана в судовому засіданні секретар виконкому Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області ОСОБА_5 надала показання про те, що вона особисто, згідно своїх службових повноважень посвідчила 23.03.2017 заповіт ОСОБА_7 у неї вдома. Коли ОСОБА_5 приїхала, то представилась ОСОБА_7 та у співбесіді остання самостійно висловила бажання скласти заповіт на користь сина, - ОСОБА_3 Також стверджує, що на час складання заповіту безпосередньо 23.03.2017, ОСОБА_7 була всебічно правильно орієнтована, адекватна в мовному контакті, вірно розуміла суть та юридичні наслідки заповіту. Своє бажання висловила чітко, ясно, конкретно. У подальшому, самостійно, надівши окуляри, прочитала текст заповіту, після чого також самостійно підписала документ. Які-небудь психічні розлади у ОСОБА_7 на період часу складання та підписання заповіту ОСОБА_5 категорично заперечує.

Свідок ОСОБА_8, який є колишнім чоловіком позивача, допитаний у судовому засіданні повідомив, що знав ОСОБА_7 тривалий час. Психічні розлади, порушення памяті у останньої на протязі життя (коли свідок жив в сімї з донькою ОСОБА_7, ОСОБА_1Б.) не пригадує. Повідомив, що спілкувався з ОСОБА_7 восени 2013 року, після чого тривалий час не бачив та не розмовляв з нею. Знову побачив ОСОБА_7 наприкінці березня 2017 року (точно невпевнений), коли привіз до неї свою матір та доньку (онуку ОСОБА_7Г.). Відмічає, що ОСОБА_7 не впізнала його, була як чумна, на привітання не відповіла. Бачив її близько 10 хвилин. Після цього більше з нею не спілкувався та не бачив.

Свідок ОСОБА_9, мати колишнього чоловіка позивача, суду повідомила, що знала ОСОБА_7 тривалий час, взаємовідносини між ними були хорошими весь час. Після розлучення своїх дітей вони продовжили підтримувати добрі стосунки, спілкувалися по телефону. Свідок разом з сином та онукою 08.03.2017 поїхали додому до ОСОБА_7 провідати її, так як їм стало відомо, що вона дуже хвора. Яких-небудь психічних розладів у ОСОБА_7 ніколи не помічала. Однак коли вона побачила ОСОБА_7 08.03.2017, то остання розмовляла та відповідала дуже незрозуміло, не впізнавала її. Коли свідок сказала ОСОБА_7, що вони приїхали провідати її, то остання сказала щось нерозбірливо, нібито «спасибі», посміхнулася. Знаходилась у ОСОБА_7 близько 30 хвилин, більше її не бачила та не спілкувалась.

Свідок ОСОБА_10, дочка позивача, суду повідомила, що її бабуся ОСОБА_7 на протязі усього життя хворіла, але її весь час підтримував дідусь. Після смерті чоловіка ОСОБА_7 геть «.. .розклеїлась» - у неї весь час були поганий настрій, тривога, зявилися приступи паніки, у звязку з чим ОСОБА_7 приймала тривалий час препарат «гідазепам». Свідок пояснила суду, що її бабуся внаслідок поганого стану здоровя не була здатна самостійно вирішувати свої побутові проблеми, тому після смерті дідуся її матір, ОСОБА_1 (позивач по справі) та дядько, ОСОБА_3 (відповідач по справі), по черзі опікувалися нею. У лютому 2017 року у ОСОБА_7 стався інсульт, після чого її стан значно погіршився. У березні 2017 року бачила та спілкувалася з бабусею двічі, а саме 08.03.2017 та ще через тиждень. Бабуся весь час лежала, не відразу впізнала її, на початку спілкування на питання не відповідала, а приблизно через 30-40 хвилин стала тихо, нерозбірливо відповідати, скаржилася на біль у нозі. Також зазначила, що на момент підписання заповіту бабуся через психічні порушення не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними, в обґрунтування своєї думки приводить той факт, що раніше, до інсульту, бабуся неодноразово казала, що хоче розділити майно порівну між обома дітьми.

Свідок ОСОБА_11, колишній цивільний чоловік позивача, у своєму допиті суду повідомив, що бачив та спілкувався з ОСОБА_7 як до, так і після інсульту, який стався у неї в лютому 2017 року. До інсульту на наявність яких-небудь психічних розладів у ОСОБА_7 не вказував, а після перенесеного інсульту бачив її декілька разів, стан був тяжкий, вона його не впізнавала. З 23.03.2017 він ОСОБА_7 не бачив.

Свідок ОСОБА_12 надала показання про те, що знала ОСОБА_7 на протязі тривалого часу, була з нею у дружніх стосунках, проживала по сусідству. Відмічає, що на протязі усього періоду часу їх знайомства розладів психіки у ОСОБА_7 не помічала. Останні роки життя остання хворіла на хворобу Паркінсона, крім того у неї в лютому 2017 року стався інсульт, після чого вона не могла самостійно ходити. Свідок повідомила, що вона безпосередньо у березні 2017 року декілька разів приходила до ОСОБА_7 додому, крім того досить часто, майже через день, спілкувалась з нею по телефону. Остання сама телефонувала свідку. ОСОБА_7 була цілком адекватна, усіх впізнавала, була правильно всебічно орієнтована, свідок спілкувалася з ОСОБА_7 практично на усі теми. Наявність психічних розладів у ОСОБА_7 заперечує. Крім того, свідок суду повідомила, що ОСОБА_7 особисто сказала їй, що заповіла будинок синові, так як він доглядає за нею, а дочка майже не приїжджає і не допомагає їй.

Свідок ОСОБА_13 суду розповіла, що знала ОСОБА_7 на протязі декількох років, так як знаходилась у дружніх стосунках з її сином, ОСОБА_3 (відповідач по справі) ОСОБА_7, неодноразово приїздила до неї додому. Крім того свідок зазначила, що вона за фахом є лікар невропатолог, тому на прохання сина оглядала ОСОБА_7 та давала рекомендації щодо її лікування. Бачила та спілкувалася з ОСОБА_7 безпосередньо у березні 2017 року, дату точно не памятає. Які-небудь психічні розлади у ОСОБА_7 категорично заперечує, остання була повністю адекватна, по суті відповідала на запитання, була всебічно правильно орієнтована, дивилася телевізор, спілкувалась на різні теми. Крім того, після перенесеного ОСОБА_7 у лютому 2017 року порушення мозкового кровообігу, в березні їй стало краще, вона самостійно сідала та ходила в «ходунках». Погіршення загального стану здоровя у ОСОБА_7 сталося в травні-червні 2017 року, свідок в той час також бачила та спілкувалась з нею. Вказувала, що фізичний стан ОСОБА_7 був важкий, вона самостійно не пересувалась, але під час спілкування зі свідком вона впізнала її, по суті відповідала на запитання, заперечує наявність психічних розладів у ОСОБА_7

Сімейний лікар, ОСОБА_14, допитаний як свідок у судовому засіданні повідомив, що працює на дільниці, де проживала ОСОБА_7 з 1991 року. Пояснив, що оглядав ОСОБА_7 31.08.2016, скарги та соматичний стан відповідали клінічним проявам гіпотиреозу, яким жінка страждала тривалий час. ОСОБА_7 була адекватна в мовному контакті, по суті відповідала на запитання, психічних розладів у останньої не спостерігав. 03.03.2017 стан здоровя ОСОБА_7 різко погіршився та при огляді був встановлений попередній діагноз: «Інсульт», рекомендована госпіталізація, від якої її роді відмовилися. Також свідок вказав, що оглядав ОСОБА_7 тричі, а саме 03.03.2017, 06.03.2017 та 25.03.2017, починаючи з другої половини березня стан ОСОБА_7 значно покращився. Безпосередньо під час її огляду 25.03.2017, ОСОБА_7 була цілком адекватна, по суті відповідала на запитання, впізнала свідка, підтримувала розмову, була всебічно правильно орієнтована. Наявність психічних розладів в зазначений період часу у ОСОБА_7 заперечує, хоча у останньої мала місце емоційна неврівноваженість, але якщо з нею спілкувались лагідно, то вона не дратувалася. Крім того, повідомив, що на той час ОСОБА_7 почала ходити самостійно в «ходунках», у неї покращилася мова, але вона розмовляла тихо і дещо повільно. Які-небудь психотропні препарати, в тому числі транквілізатори, свідок не призначав ОСОБА_7 У середині липня 2017 року стан ОСОБА_7 погіршився, 22.09.2017 остання померла.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 257 від 20.12.2018 ОСОБА_7 на час укладання та підписання нею заповіту 23.03.2017 виявляла ознаки органічного розладу особистості судинного ґенезу (Б07.8, згідно МКХ-10) та за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та давати їм належну оцінку (а.с.188-204).

При цьому, суд не знаходить підстав для відхилення вказаного висновку в порядку ст. 110 ЦПК України, оскільки такого висновку експерти дійшли, дослідивши матеріали справи, показання свідків з боку позивача і відповідача, та надану медичну документацію, в т.ч. й оригінали медичної карти № 23127, медичні карти стаціонарного хворого № 758, № 4254, № 521, № 1152, № 431 Криворізького ПНД та оригінал медичної карти амбулаторного хворого № 1060 Вільненської СЛА ЗПСМ на імя ОСОБА_7 Г, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка не містила відомостей щодо наявних у ОСОБА_7 тяжких психічних розладів психотичного рівня, що могли б вплинути на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (розлади свідомості, психопродуктивні та психопатологічні розлади (марення, галюцинації), афективні розлади), а отже є таким, що узгоджується з іншими доказами в справі.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 23.03.2017 спадкодавець ОСОБА_7 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Такі доводи позивача ґрунтуються на припущеннях. Разом з тим, статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров'я, згідно з якої кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Сам факт непроживання позивача зі спадкодавцем та здійснення відповідачем переважного догляду за хворою матірю, яка такої допомоги потребувала, за вказаних законодавчо визначених правових норм не є підставою для визнання зазначеного заповіту недійсним.

Враховуючи, що підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту в межах заявлених позовних вимог судом не встановлено, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, третя особа Шоста криворізька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.03.2019.

Суддя: