ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3094/19 Справа № 180/611/18 Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1,

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у квітні 2018 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просить стягнути з відповідача виниклу заборгованість за кредитним договором /а.с.2-4/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 04 липня 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов'язання за даним договором. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 28 лютого 2018 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв'язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 04 липня 2011 року у розмірі 112 688, 98 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1 998, 69 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі105 056, 93 грн. та пені у розмірі 5 633, 36 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.125-131/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано пропуск банком позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором /а.с.136-138/.

АТ КБ «ПриватБанк» надало відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 липня 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, на підставі особистої заяви відповідача. За умовами договору ОСОБА_1 отримав від банку кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки /а.с.7/.

Укладення вказаного кредитного договору та отримання кредитної картки відповідачем не заперечувалось, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виникнення кредитних зобов'язань відповідача перед банком.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачу кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в розмірі 2 000 грн., яку (картку) відповідач отримав та використав кредитні кошти в своїх цілях.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами. Остання банківська операція щодо користування кредитною карткою шляхом розрахування за покупку товара - продуктів, тобто користування кредитними коштами, було здійснено 01 грудня 2012 року /а.с.86/.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У порушення умов кредитного договору від 04 липня 2011 року, позичальник свої зобов'язання виконував неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 28 лютого 2018 року утворилася заборгованість в розмірі 118 823, 43 грн., з яких 1 998, 69 грн. - заборгованість за кредитом, 105 056, 93 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5 633, 36 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 5 634, 45 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.

В своїй анкеті-заяві про приєднання к Умовам та Правилам надання банківських послуг в Приватбанк від 04 липня 2011 року на отримання кредитної картки із встановленим лімітом кредитних коштів, відповідач підписав пункт, відповідно до якого він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку які були надані йому в письмовому вигляді. Також, зазначено, що своїм підписом відповідач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку.

З матеріалів справи вбачається, що надані до позовної заяви банком дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» О.В. Дубілет, тоді як підпис позичальника на вказаних умовах відсутній, як і зазначення дати їх підписання /а.с. 9-32/.

Отже, посилання позивача на те, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку, про що зазначено в особистій заяві позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Тоді як, за вимогами ст..259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Матеріали справи не містять договору про збільшення строку позовної давності за спірним кредитним договором, в той час як п.п.п 1.1.7.31 про позовну давність, що становить 50 років та стосується вимог банка про повернення кредиту, сплати відсотків за використання кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, міститься в умовах, які не підписані позичальником.

Враховуючи дані обставини колегія суддів приходить до висновку, що в даних правовідносинах необхідно керуватись норами закону, які визначають загальний строк позовної давності.

Так відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наданих банком розрахунків заборгованості вбачається, що останній раз відповідач користувався кредитною карткою 01 грудня 2012 року, розрахувавшись нею за покупку товара у сумі 7, 49 грн. Так, відповідно до умов кредитування, позичальник повинен погасити заборгованість до 25 числа наступного місяця після виникнення заборгованості. Тобто, відповідач повинен був погасити заборгованість до 25 січня 2013 року, отже 26 січня 2013 року (на наступний день після не повернення позичальником боргу) у банка виникло право про стягнення заборгованості.

Тоді як, банк звернувся до суду з даним позовом лише 03 квітня 2018 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності /а.с.55-56/. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Щодо доводів банку відносно здійснених платежів в рахунок погашення заборгованості 08 серпня 2015 року колегія суддів не може їх прийняти до уваги, оскільки з виписки по картці вбачається, що даний платіж було здійснено шляхом автоматичного списання простроченої заборгованості з картки 26**13, тобто вказаний платіж було здійснено не відповідачем, а самим банком, що виключає можливість застосування положень ст.264 ЦК України, оскільки ці дії не свідчать про визнання свого боргу з боку позичальника.

Будь-яких інших доказів на підтвердження погашення заборгованості відповідачем у період з 26 січня 2013 року по день подання позову банком надано не було.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені банком позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 506, 53 грн., сплачений за подання апеляційної скарги.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року - скасувати.

В задоволені позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 506, 53 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров