РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19471/18

пр. № 2/759/2682/19

19 березня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва у складі суду: суддя Величко Т.О., при секретарі: Дудник В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 05.12.1991 року між ними було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вказує, що за час шлюбу 16.12.1998 року за спільні кошти подружжя було придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57.4 кв.м., в тому числі жила площа 39.8 кв.м., власником якої вказаний відповідач, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 16.01.1998 року, що був зареєстрований на Київській Універсальній біржі та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації, про, що 19.01.1998 року здійснено запис в реєстраційній книзі під № 940. Для купівлі вказаної спірної квартири були використані кошти отримані позивачем від продажу квартири, яка належала позивачу на підставі договору дарування.

Позивач зазначає, що 06.08.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Оскільки квартира зареєстрована на ім"я відповідача, позивачач з відповідачем не можуть домовитись про порядок поділу їх спільного майна, позивач просить суд, оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу за їх спільні кошти, а тому є об"єктом спільної сумісної власності, здійснити її поділ.

03.12.2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Величко Т.О.

10.12.2018 року Ухвалою судді відкрито провадження у справі.

Позивач та її Представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись при цьому на обставини справи, викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник з"явилися в судове засідання, просили відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності.

27.02.2019 року, через канцелярію суду направив до суду відзив, посилаючись на те, що позивач стверджує, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, однак кошти для купівлі квартири належали особисто відповідачеві, які він отримав від своєї матері ОСОБА_4, внаслідок продажу її квартири. Відповідно, як вважає відповідач, квартира не належить до спільної сумісної власності, оскільки набуте за час шлюбу, але за кошти, які належать одному з подружжя особисто.

Крім того, відповідач вказує, що позивач з 2007 року і до сьогоднішнього дня не проживала у спірній квартирі, тобто не здійснювала жодних фактичних дій для поліпшення технічного та експлуатаційного стану квартири, про що свідчить Акт про не проживання від 24.10.2018 року.

Такоє, відповідач вказує, що позивач на основі договору дарування від 11.02.2011 року оримала в 2011 році від родичів двокімнатну квартиру, проживає в зазначеній квартирі х 2007 року і до сьогодні, але реєстрацію місця проживання зі спірної квартири на адресу фактичного проживання не змінила.

Відповідач вважає, що пропущенні строки позовної давності позивачем, оскільки в 2014 році він разом з сином ОСОБА_3 винесли з квартири піаніно та інші речі позивача, відповідач відразу змінив замок на дверях квартири, повідомивши про це сина та позивача, цим не він перешкоджав позивачу вільно користуватись спірною квартирою, втім позивач з 2014 року за захистом своїх прав до суду не зверталась.

19.03.2019 року позивач у судовому засіданні надала відповідь на відзив, де вказала, що вважає заперечення викладені у відзиві безпідставними, оскільки твердження, що квартира придбана за кошти отримані матір"ю відповідача не відповідають дійсності, оскільки АДРЕСА_2 була придбана за спільні кошти подружжя та продана відповідачем в період шлюб та відповідно також була об"єктом спільної сімісної власності подружжя.

Щодо твердження про подаровану квартиру, то так твердження є такими, що не відповідають дійсності та не підтверджені жодним доказом.

Щодо твердження про пропуск строків, позивач вказує, що після розірвання шлюбу позивач та відповідач хоча і роз"їхались, проте спілкувались, оскільки мають спільного сина. В 2018 році відповідач почав наголошувати під час спідкування, про те, що спірна квартира його та позивач немає на неї ніяких прав, на звернення позивача добровільно повернути їй частину в спільному майні подружжя, позивач отримала відмову. Позивач дізналась про поршуення її права на майно відповідачем, лише в 2018 році після зверення відповідача із пощовом про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, а отже строк позовної давності не порушений.

Вислухавши пояснення позивача представника позивача, відповідача та його представника, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 05.12.1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених у м.Києві, про що в книзі зроблено запис № 5770 (а.с. 6).

Від даного шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.7).

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 06.08.2013 року шлюб 06.08.2013 року розірвано ( а.с. 12).

Судом встановлено, що за час шлюбу 16.12.1998 року за було придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57.4 кв.м., в тому числі жила площа 39.8 кв.м., власником якої вказаний відповідач, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 16.01.1998 року, що був зареєстрований на Київській Універсальній біржі та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації, про, що 19.01.1998 року здійснено запис в реєстраційній книзі під № 940 (а.с.8).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач не довів належними та допустими доказами, що спірну квартиртиру він придбав за свої особисті грошові кошти отримані від продажу квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3, та що належала матері відповідача, оскільки відсутні належні та допустимі докази про дарування саме цих грошових коштів гр. ОСОБА_4 своєму сину відповідачу у справі, а тому такі твердження є припущеням.

Частиною 2 ст. 372ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що у 2014 році позивач переїхала проживати за іншою адресою, вказує що була домовленість із відповідачем, що у їх спільній квартирі буде проживати їх син. Позивач вказує, що знала що спірна квартира є їх спільною власністю, що відповідач проживає у ній, а тому спору не було, до того часу, як відповідач не забаєав, щоб у спіроній квартирі проживав їх син та подав позов до суду про визнання її такою, що стратила право коритування квартирою через 11 років, з часу, як вона переїхала проживати за іншою адресою.

Судом встановлено, що відповідач вказує, що домовленості, що квартира є його з відповідачем спільною власністю, в ній буде проживати син у нього з позивачем не було.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач не пропускала строк позовної давності, оскільки відповідач з 2014 року по грудень 2018 року не ставив вимоги про її виселення, доки не звернувся до суду із позовом у 2017 році про визнання позивача такою, що втратила право користування квартирою, а тому суд дійщов висноіку, що позивач, лише у 2017 році довідалася про порушення свого права власності на спірну квартиру, що підлягає захисту у судовому порядку, в межах строку позовної давності встановленого ст.ст. 257,258 ЦК Укпраїни.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню в повному обсязі, так як суду надані підтвердження того, що спірна квартира придбана хоча і власником записано ОСОБА_2, однак в період перебування останнього в шлюбі з позивачем та за їх спільні кошти, а тому за позивачем ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Суд заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази подані до позовної заяви вважає, що позов доведений позивачем та підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають відшкодуванню у порядку ст. 141 ЦПК України згідно підтвердждених доказів ( а.с.13-19).

Керуючись ст.ст. 15, 355, 358, 364, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 68, 69,70,71, 175 СК України, Постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постановою Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,-

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57,4 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Здійснити поділ спільного майна набутого під час шлюбу, квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57,4 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м.,та визнати за ОСОБА_1 право властності в порядку поділу майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, код платника податків НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, код платника податків НОМЕР_2 судові витрати: судовий збір у розмірі 5000,00 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 12000,00 грн. Всього на загальну суму 17000,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з часу проголошення.

Суддя: Т.О. Величко