ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 623/2764/18

Провадження № 22-ц/818/835/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ;

відповідач : Держава Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області;

третя особа: Ізюмське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Харківської області;

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області, третя особа: Ізюмське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Харківської області про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою Держави Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 листопада 2018 року, ухвалене суддею Герцовим О.М., в залі суду в м. Ізюм,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до Держави Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області про відшкодування шкоди.

Обгрунтовуючи свою позовну заяву посилалась на те, що з 21 березня 1977 року по 18 червня 2005 року працювала суддею Ізюмського міського та міськрайонного суду Харківської області. З червня 1987 року працювала Головою Ізюмського міського суду Харківської області, з березня 2004 року Головою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. Постановою Верховної Ради України 19 травня 2005 року № 2586-IV в зв`язку з поданням заяви про відставку по досягненню 65-річного віку (п. 2 ст. 126 Конституції України) ОСОБА_1 звільнена з посади судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. Наказом № 02-5/70 від 17 червня 2005 року ОСОБА_1 відрахована зі штату Ізюмського міськрайонного суду в зв`язку з досягненням 65-річного віку. Позивач перебуває на обліку в Ізюмському Управлінні ПФУ отримуючи щомісячне довічне грошове утримання. За період з лютого 2015 року до лютого 2018 року включно з позивача у справі утримано податку в розмірі 72128,74 грн., що підтверджено довідкою від 27 липня 2018 року. Внаслідок здійснених відрахувань з 01 лютого 2015 року по лютий 2018 року включно ОСОБА_2 отримувала щомісячне довічне утримання у нижчому розмірі, ніж встановлено законом. Позивачем був недоотриманий дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, завдану шкоду, що оцінується в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 72128,74 грн., яка підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 72128 грн. 74 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Судовий збір компенсовано за рахунок держави.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, Держава Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області звернулася до суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи і порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилалася на те, що суду першої інстанції необхідно було з`ясувати які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, хто є належним відповідачем у справі, чиїми діями позивачеві заподіяна шкода, а саме утримання із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 72128 грн. 74 коп. Вказує, що правовою підставою для покладення на Державну казначейську службу України та її територіальні органи обов`язку відшкодування шкоди є ст. 56 Конституції України. У разі залучення Державної казначейської служби України або її територіальних органів, як відповідачів до справи, звертають увагу на той факт, що така участь Державної казначейської служби України зумовлена лише особливостями бюджетного законодавства, яке фактично змушує органи Казначейства в судах уособлювати державу як «власника» відповідних бюджетних коштів. Однак таке уособлення є вимушеним і не повинне призводити до взаємозаміни відповідачів по справі. Адже Казначейство та його територіальні органи виступає в судових справах не як юридичні особи, які самостійно несуть відповідальність за власними зобов`язаннями, а як органи, які уповноважені державою провести відповідні виплати за рахунок бюджетних коштів у випадку, якщо в суді буде встановлено вину органів державної влади чи місцевого самоврядування. Звертає увагу на те, що у вказаній справі спірні правовідносини виникають між позивачем та Пенсійним фондом України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з щомісячного грошового утримання судді у відставці, тоді як в органів Казначейства з огляду на їх компетенцію жодні правові зв`язки з позивачем відсутні. При винесенні оспорюваного судового рішення проти Держава Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області на територіальний орган Казначейства фактично покладено відповідальність за порушення інтересів позивача. Крім того, вказує, що судом першої інстанції не враховано той факт, що згідно ст. 61 ч.2 Конституції України юридична відповідальність має індивідуальний характер. Державна казначейська служба України як відповідач по справі не може надати суду висновок по фактичних обставинах справи, надати докази по справі, тощо, оскільки як юридичні особи жодним чином не порушували інтересів позивача.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що провадження у справі підлягає закриттю з наступних підстав.

Предметом розгляду у вказаному позові є вимога судді у відставці ОСОБА_1 про стягнення з держави Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області шкоди, завдані прийняттям неконституційного закону, у розмірі 74 334, 90 грн. за період з 01 лютого 2015 року по лютий 2018 року.

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою, третьою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Законами України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІ та № 2453-VІ визначалося питання призначення суддів, їх матеріальне і соціально-побутове забезпечення.

Податки з грошового утримання позивача відраховувались Ізюмським УПФУ на підставі п. 169.2.19, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби у Харківській області шкоди у сумі 72128, 74 грн., завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці останньому завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Указане залишилося поза увагою суду першої інстанції, який не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю.

З огляду на вказане колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу право звернутися з таким позовом до суду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 255, 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Держави Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області, третя особа: Ізюмське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Харківської області про стягнення суми шкоди - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

А.І. Колтунова