Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 615/1636/17

провадження № 61-46323св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Старомерчицька селищна рада Валківського району Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлаки І. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначеному будинку зареєстрований та мешкає її син ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5 , які за вказаною адресою не зареєстровані.

У цьому будинку сама позивач не проживає. Будь-яких письмових або інших домовленостей із відповідачем щодо користування житлом ОСОБА_1 не укладала.

ОСОБА_1 бажає мешкати в належному їй будинку, але ОСОБА_3 своїм проживанням чинить їй перешкоди в користуванні її майном, оскільки він разом із сім`єю повністю займають будинок, користуються допоміжними приміщеннями, що робить неможливим її мешкання в будинку. Крім того, з їх вини 28 квітня 2017 року зазначений будинок було відключено від газопостачання.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила суд усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, шляхом зняття його з реєстраційного обліку та виселення із зазначеного будинку разом з усіма проживаючими з ними особами, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року позов задоволено частково.

ОСОБА_3 виселено із житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 . У решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 409,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 має намір користуватись і розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а тому ОСОБА_3 підлягає виселенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надала доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, а саме, що відповідач постійно чинить їй перешкоди у проживанні, та що звернення з цього приводу надсилались до відповідних органів для попередження особи стосовно порушення правил співжиття.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що вона звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення ОСОБА_3 з усіма проживаючими з ним особами із належного їй на праві власності будинку, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що нею обрано неправильний спосіб захисту.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 15 серпня 2002 року серії ВАА № 005581 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з листом Старомерчицької селищної ради Валківського району Харківської області від 26 вересня 2017 року № 02/21/760 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований відповідач ОСОБА_3 .

Як відомо з домової книги, ОСОБА_3 зареєстрований у зазначеному будинку з 05 грудня 2002 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших

осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР, можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Зазначений висновок про застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, а саме, що відповідач постійно чинить їй перешкоди у проживанні та що надсилались звернення з цього приводу до відповідних органів для попередження особи стосовно порушення правил співжиття.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки він є помилковим і свідчить про неправильне застосування норм процесуального права.

Із справи відомо, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення особи, порушеннями правил співжиття позов не обґрунтовувала.

Суд приймає до уваги, що відповідачем у справі позивач зазначила ОСОБА_3 , який є її сином, проживає та зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 05 грудня 2002 року, належному їй на праві власності.

Просила суд усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням шляхом зняття його з реєстраційного обліку та виселити із житлового будинку його та проживаючих з ним ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 16 січня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до частини першої статті 185 ЦПК України, залишено без руху у зв`язку з тим, що пред`являючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 із житлового будинку разом із іншими проживаючими з ним особами, позивач не вказала цих осіб в якості відповідачів. Роз`яснено можливість усунення зазначених недоліків шляхом подання уточненого позову із зазначенням у ньому в якості відповідачів осіб, які мають бути виселені із житлового будинку належного позивачу (а. с. 21).

На виконання зазначеної ухвали ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву (а. с. 24), в якій знов відповідачем зазначила лише ОСОБА_3

ОСОБА_1 у заяві про уточнення позовних вимог (а. с.69) зазначає відповідачем лише ОСОБА_3 .

Таким чином, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 з метою усунення перешкод щодо користування житловим будинком, який є її власністю, не скористалась своїми процесуальними правами та не залучила осіб, які спільно проживають з ОСОБА_3 у якості відповідачів.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що позивач не вважала за необхідне залучити дружину та неповнолітню доньку ОСОБА_3 у якості відповідачів.

Між тим, суд касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні даного спору, оскільки виселення ОСОБА_3 із житлового будинку без його дружини та дитини спричиняє роз`єднання його сім`ї.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді

справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Щоб визначити поняття «сімейне життя», органи Конвенції вважають за необхідне встановити ступінь кровного споріднення у залучених до справи людей і наявність у них діючих сімейних зв`язків. Сімейне життя в трактуванні статті 8 включає зв`язки між родичами, наприклад, між батьком, матір`ю і дітьми усередині одного шлюбу, а також між бабусею, дідусем і онуками. Не робиться різниці між «оформленою за законом» і «не оформленою за законом» родиною.

Доказом існування «сімейного життя» є факт «сімейного проживання осіб», що підпадає під юрисдикцію статті 8 Конвенції.

Зі справи відомо, що ОСОБА_3 разом із дружиною ОСОБА_4 та неповнолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселення із будинку одного лише ОСОБА_3 спричинить роз`єднання сім`ї, що становитиме втручання у право на повагу до сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Вирішуючи колізію між правом власника на вільне користування своєю власністю та правом особи на повагу до сімейного життя, колегія суддів дійшла висновку, що таке втручання не є пропорційним у демократичному суспільстві, а тому у позові ОСОБА_1 необхідно відмовити саме з цих підстав.

Таким чином вимоги ОСОБА_1 щодо скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення у силі рішення місцевого суду не можуть бути задоволені з мотивів викладених вище.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик