Справа №538/1166/17
Провадження по справі №2/538/12/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року Лохвицький районний суд Полтавської області

у складі: головуючого-судді Бондарь В.А.

за участю секретаря судового засідання Горілей Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку на праві приватної власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом про виселення з будинку на праві приватної власності ОСОБА_2. Позов мотивований тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.07.1997 року. Згідно рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.04.2016 року за позивачем визнано право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими побудовами та спорудами, який знаходиться за адресою: с. Вирішальне, вул. Незалежності, буд. № 3 Лохвицького району Полтавської області. Цей обєкт нерухомого майна зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.05.2016 року. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру на земельну ділянку позивач є одноосібним власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування належного йому житлового будинку та споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:001:1263. Шлюб з відповідачем розірвано згідно рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.01.2014 року. До укладення шлюбу позивач без участі відповідача отримав під забудову земельну ділянку в с. Вирішальне Лохвицького району, з наміром разом зі своєю матір"ю ОСОБА_3 побудувати будинок. Позивач до укладення шлюбу взяв дозвіл у виконкомі Вирішальненської сільської ради під забудову, про що свідчить довідка від 21.04.1994 року № 404 та квитанція № 043616 на приймання неподатних платежів від 21.04.1994 року, а згодом самостійно побудував домоволодіння - житлове приміщення, сарай, льох та інші погосподарські будівлі. Витрати на будівництво поніс виключно позивач та його мати. Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок у с. Вирішальне, який виготовлений вже після розірвання шлюбу, а саме 06.11.2014 року, позивач є одноосібним власником вказаного житлового будинку, оскільки дозвіл на будівництво був взятий ним до укладення шлюбу, а введено в експлуатацію вже після розірвання шлюбу. Таким чином, позивач просить суд усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні ним нерухомим майном - садибним (індивідуальним) житловим будинком з господарськими побудовами та спорудами, який знаходиться за адресою: с. Вирішальне, вул. Незалежності, буд. № 3, Лохвицького району Полтавської області, виселивши відповідача із належного йому будинку, де вона зареєстрована та проживає без достатніх на це законних підстав.

В судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали повністю з підстав, що вказані у позові та просили позов задовольнити. Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив, що у відповідача ОСОБА_2 немає власного житла на території Вирішальненської сільської ради , в списках забудовників не значиться, на квартирному обліку не перебуває, але у відповідача є батько ОСОБА_5, який має житловий будинок за адресою: провулок Рильського №2 в с.Вирішальне Лохвицького району Полтавської області і тому вона має змогу переїхати на постійне місце проживання до свого родича, що підтверджується, як зазначив представник позивача ОСОБА_4, належними та допустимими доказами, а саме довідкою від 22.12.2017 року №1975, виданою виконкомом Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити у позові. Відповідач ОСОБА_2 суду пояснила, що вона зареєстрована у вищезазначеному будинку, проживає в ньому з 21.11.1997 року, ніяких перешкод у користуванні, розпорядженні майном вона позивачу не чинить, сплачує комунальні послуги, підтримує будинок в належному стані. Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні та відповідач не заперечували щодо тих обставин, на які посилається представник позивача, а саме - надання позивачу ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва житлового будинку.

Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, дослідивши та давши оцінку доказам по справі, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.01.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 шлюб розірвано, в якому сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.07.1997 року (а.с.9).

Згідно архівного витягу з протоколу засідання виконкому Вирішальненської сільської ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 10.12.1993 року №12 ОСОБА_1 надано земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку в с.Вирішальне (а.с.103-104).

Відповідно до довідки від 21.04.1994 року №407, виданої виконкомом Вирішальненської сільської ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області - ОСОБА_1 являється забудовником (а.с.7).

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок №3 по вул.Незалежності в с.Вирішальне Лохвицького району Полтавської області станом на 06.11.2014 року замовником технічної інвентаризації є позивач ОСОБА_1 (а.с.10-13).

Як убачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, 28.03.2016 року земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:1263 за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с.Вирішальне, вул.Незалежності, буд.3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.14-18).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 11.05.2016 року зареєстровано право власності на житловий будинок №3 по вул.Незалежності в с.Вирішальне Лохвицького району Полтавської області на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.04.2016 року (а.с.19-21).

Відповідно до довідки від 28.09.2017 року №1705, виданої виконкомом Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області убачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1997 року і по даний час зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В справі, яка розглядається позивач, який є власником будинку, що знаходиться за адресою: с.Вирішальне вул.Незалежності, буд.3 просить виселити колишню дружину, тобто відповідача ОСОБА_2 з вищевказаного будинку.

Разом з тим, оскільки будинок був придбаний сторонами у справі під час шлюбу, то відповідно до статті 22 КпШС України,в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, є спільним сумісним майном подружжя.

Частина друга статті 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування житловим будинком особи, яка є її співвласником. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на вказаний будинок.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 подала до Лохвицького районного суду Полтавської області позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 29.07.2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відкрито. Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 09.11.2017 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.11.2017 року. 09.11.2017 року ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті зустрічного позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_2, розяснено ОСОБА_1 його право на звернення до суду у загальному порядку.

Крім того, суд зазначає, що частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено і не заперечувалося у судовому засіданні сторонами, що ОСОБА_2 постійно проживає у будинку за адресою: с.Вирішальне вул.Незалежності, буд.3, у зв'язку з конфліктними ситуаціями між колишнім подружжям, позивач ОСОБА_1 не проживає у даному будинку. Однак цим житлом відповідач ОСОБА_2 користується і по цей час.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Установлено, що житловий будинок у с.Вирішальне вул.Незалежності, буд.3, є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного будинку.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратила право власності на вказаний будинок, в силу вимог статтей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Доводи позивача, що відповідач не є власником спірного будинку, не ґрунтуються на законі, оскільки судом встановлено, що відповідно до статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач не є власником житлового будинку та земельної ділянки, яка була надана йому під забудову до реєстрації шлюбу, не свідчать про відмову відповідачу від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Законодавство містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалених рішень під час розгляду справи у суді касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Позивачем не надано до суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Та обставина, що позивач є власником будинку та земельної ділянки, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача, яка там правомірно проживає. Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача на той факт, що у відповідача є батько, який має власне житло і в яке відповідачка може вселитися.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права пов'язані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна».

Таким чином, рішення про виселення становитиме порушення Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із Законом», не переслідує однієї із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011 року, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, яка є колишнім членом сім'ї позивача, користується займаним приміщенням на законних підставах і її виселення призведе до порушення конституційного права особи на житло.

Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту досудового врегулювання спору, а саме не надано доказів вимоги позивача до відповідача про добровільне виселення зі спірного будинку.

Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18, який відповідно до положень ст.417 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах.

З огляду на викладені обставини справи та виходячи з аналізу наведених норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або факту тривалої антисуспільної поведінки, створення неможливих для інших умов проживання у спірному будинку після вжиття до неї заходів запобігання чи громадського впливу.

Відтак, підстав для задоволення позову не вбачається.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 18, 76-79, 81, 206, 247, 263-265, 354, 417 ЦПК України, ст.ст.16, 316, 317, 319, 321,346, 383,391, 405 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, ст. 22 КпШС України, суд,-

в и р і ш и в:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку на праві приватної власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий: В.А. Бондарь