Справа № 449/230/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2019 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Борняк Р.О.

з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2, представника позивача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4, представника відповідача: ОСОБА_5,

відповідача: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частку в квартирі, -

В С ТА Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частку в квартирі з покликанням на те, що перебуваючи за кордоном на заробітках, попросила сина ОСОБА_6, щоб він купив в інтересах сімї для спільного проживання квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1. Враховуючи, що коштів, котрі вона заробила, було недостатньо, ними було продано квартиру АДРЕСА_1, яка належала по 1/4 частці їй, відповідачам по справі та їх неповнолітній дочці. 09.04.2002р. ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_7 спірну квартиру за 63000 грн., що було еквівалентно 11886 дол. США, вагомим внеском у придбання якої, були кошти позивачки зароблені в Італії і перераховані на банківський рахунок відповідачки ОСОБА_4 трьома переказами в сумі 17358 дол. США.

З моменту придбання квартири усіма членами сімї, визнавалось її право власності на частку у ній та значення як покупця, однак після розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, остання подала позов про поділ спільного майна подружжя і відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2016р. спірну квартиру поділено тільки між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 1/2 ідеальній частці, чим грубо порушено її права та інтереси, позбавлено права на єдине житло.

Оскільки при купівлі квартири АДРЕСА_2 саме нею було внесено значну суму коштів, вважає, що має право на 1/2 часку із зазначенням її як покупця поряд з ОСОБА_6, а відтак просить визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 у частині лише покупця ОСОБА_6 недійсним та визнати покупцем за цим договором і її ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири.

В ході судового розгляду позивач та її представник повністю підтримали заявлений позов, покликаючись на мотиви викладені у позовній заяві, зазначили, що ОСОБА_2 перебуває на заробітках в Італії з 1998р. і її працедавець ОСОБА_8 надав письмові підтвердження того, що надсилав в період з березня 2002р. по жовтень 2002р. грошові кошти, зароблені ОСОБА_2, на рахунок ОСОБА_4, а також те, що жодної позики останній не надавав і вона ніколи в нього не працювала. Перекази з Італії були перераховані саме в термін зазначений в договорі купівлі-продажу від 09.04.2002р. для оплати за квартиру. Позивачка вклала в придбання спірного житла також кошти від проданої квартири, а саме свою 1/4 частку і на даний час іншого житла не має. Представник позивачки також зазначив, що позивачка звернулась до суду з даним позовом в межах строків позовної давності, оскільки дізналась про порушення своїх прав на частку в спірній квартирі на фактичному позбавленні її права власності на частку в ній 17.11.2016р., тобто з дати ухвалення рішення Апеляційним судом Львівської області в справі №449/1043/15-ц, а відтак просить позов задоволити.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири по вул. Липова Алея, 4/12 в м. Перемишляни був укладений 09.04.2002р. і протягом 16 років жодних претензій зі сторони позивачки щодо квартири не було. Позивачці було достеменно відомо про факт укладення договору від 09.04.2002р., про дату його укладення, про те, хто є в ньому сторонами, порядок розрахунків, оформлення договірних відносин та про його реєстрацію у відповідних органах, а відтак строк позовної давності, в межах якого вона могла звернутись до суду з вимогою про визнання недійсним такого сплинув ще у квітні 2005 року. Доказів того, що позивачці стало відомо про договір лише у листопаді 2016р., остання не навела.

Крім цього, між сторонами раніше вже слухалась цивільна справа про поділ майна за участі ОСОБА_2, як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору. Остання ставила вимогу про визнання її покупцем за договором купівлі-продажу квартири від 09.04.2002р., рішення по справі, яким відмовлено ОСОБА_6 в її позовних вимогах, нею не оскаржувалось і набрало законної сили. По своїй суті вимоги ОСОБА_2 у справі №449/1043/15 та і в даній справі є тотожними, переслідують мету набуття статусу покупця за договором купівлі-продажу квартири від 09.04.2002р., обґрунтовані тими ж підставами та доводами, які вже були предметом судового дослідження і не знайшли свого підтвердження жодними доказами та були повністю спростовані, а тому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги визнав та підтвердив, що квартира АДРЕСА_3, придбана за кошти, які були надані ОСОБА_2 Вона знайшла дану квартиру, вела переговори з власницею про її продаж перераховувала кошти на її придбання хоч і на рахунок позивачки. Відповідач підтвердив, що ОСОБА_4 у 2001р. їздила в Італію на заробітки, однак половину часу вона була без роботи і не працювала. Він також був на заробітках у Голландії протягом шести місяців, однак кошти, зароблені ними, були витрачені на поточні потреби та ремонт квартири в якій вони на той час проживали.

Вислухавши пояснення та доводи сторін, проаналізувавши обставини та матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваним).

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи на підставі рішення виконкому Перемишлянської міської ради від 26.04.2001р. за №126 ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 була приватизована квартира АДРЕСА_4, частка кожного становила по 1/4, що стверджується виданим Перемишлянською міською радою свідоцтвом про право власності на квартиру від 30.04.2001р.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2002р., вищезазначену квартиру сторони, а саме ОСОБА_4, ОСОБА_6, який діяв від свого імені та імені своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_10, а також від імені ОСОБА_2 на підставі доручення, посвідченого секретарем Ушковицької сільської ради ОСОБА_11 від 25.04.2002р., продали ОСОБА_12 за 3200грн.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2002р. ОСОБА_6 було придбано у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2, заг. пл. 212 кв.м., за 63000 грн., що було еквівалентно 11886 дол. США.

Відповідно до п.4 договору покупець зобовязався здійснити оплату частинами, а право власності у покупця виникає з моменту повного розрахунку, відповідно до п.6 договору і такий розрахунок проведений до 01.11.2002р., що стверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_7 від 05.11.2002р. Реєстраційне посвідчення на квартиру видане Золочівським МБТІ 11.12.2002р. на реєстровим №731.

В судовому засіданні встановлено та не заперечено позивачкою, що в період з 1998р. по 2003р. вона безперервно перебувала поза межами України, на заробітках в Італії, і всі правочини в цей період були вчинені за її згодою, однак без її участі та підпису. Коли у 2003р. вона приїхала в Україну, вже знала, що квартира АДРЕСА_2 оформлена на її сина ОСОБА_6, при цьому вважає, що її права були порушені у 2013 році при прийнятті рішення апеляційним судом.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2016р., яке постановою Верховного суду від 17.01.2018р. залишено без змін, спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 поділено та виділено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 1/2 ідеальній частці квартири №12 в м. Перемишляни по вул. Липова Алея, 4.

Згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ході розгляду апеляційним судом Львівської області цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та позовом третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 покупцем за договором купівлі-продажу квартири від 09.04.2002р. судом встановлено, що відразу після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторони спору відчужили квартиру АДРЕСА_5, що знаходиться в м. Перемишляни, 3/4 частини якої належала їх сімї, в т.ч. з яких 1/4 частина квартири належала неповнолітній дитині сторін ОСОБА_10 Суд прийшов до висновку, що сторони відчужили єдине житло сімї з метою покращення житлових умов. А тому, враховуючи, що на банківському рахунку позивачки ОСОБА_13 на час укладення договору купівлі - продажу спірної квартири знаходилось 11000 дол. США, що було достатнім для придбання спірної квартири та договором купівлі - продажу передбачено розтермінування оплати вартості квартири до 09.07.2002р., колегія суддів прийшла до висновку, що матеріалами справи доведено, що така придбана за кошти сторін, які перебували в шлюбі з 1996р., а тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу. Крім того, вартість відчуженої сторонами двохкімнатної квартири АДРЕСА_5, що знаходиться в м. Перемишляни, згідно договору купівлі-продажу квартири становить 3200 грн., що на думку колегії суддів, є значно заниженою в порівнянні з ринковими цінами на такий вид житла.

Суд також встановив, що неодноразово приїжджаючи в Україну після придбання квартири, ОСОБА_2 не ставила питання про визнання її покупцем за даним договором, а також про повернення подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_4 наданих для придбання квартири коштів, що свідчить про те, що зазначені кошти могли надаватися нею як матеріальна підтримка чи подарунок сімї сина ОСОБА_6 Крім того, з позовом про переведення права покупця спірної квартири ОСОБА_2, звернулася лише після предявлення ОСОБА_4 позову про поділ майна подружжя, за минуванням 12 років з часу укладення договору купівлі-продажу спірної квартири.

Матеріалами справи також встановлено, що до придбання спірної квартири ОСОБА_6 і ОСОБА_4 хоча і не тривалий час, перебували на заробітках за кордоном: відповідач ОСОБА_6 - в Голандії, позивач ОСОБА_4Л - в Італії з квітня по грудень 2001 року. Мати ОСОБА_4, ствердила, що на придбання квартири також були використані подаровані нею на весілля сторонам кошти в сумі 1000 доларів та 2400 доларів подарованих нею в березні 2002 року.

Покликання ОСОБА_2 на те, що кошти на придбання квартири належали їй, оскільки перераховувалися її роботодавцем з Італії на рахунок позивачки ОСОБА_4, а саме: 28.03.2002 р. - переказ на 11000 доларів, 17.06.2002 р. - переказ на 3308 доларів, 21.10.2002 р. - переказ на 3050 доларів, на думку колегії суддів, не є належними доказами у справі, оскільки матеріали справи не містять доказів, що зазначені кошти перераховані саме для ОСОБА_2, як оплата її праці в Італії, що було підтверджено і в даному судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.ст. 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно ч.2 ст.76 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач ОСОБА_2О не скористалася цим наданим їй правом та не надала суду нових доказів на спростування тверджень відповідача про те, що вищезазначена квартира, яка була зареєстрована за ОСОБА_6, придбана не за спільні кошти подружжя.

Щодо заявленої вимоги представника відповідача та відповідача ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності суд вважає, що:

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК).

Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від строку позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Пунктом 1 ст.6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Тому в даному спорі відсутні підстави, на думку суду, щодо застосування строків позовної давності.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

З врахуванням встановленого суд, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 83, 89, 247, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2, паспорт серія КА №617973 від 11.11.1997 року, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_4, паспорт серія КВ №830209 від 23.01.2002 року, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, РНОКПП НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частку у квартирі відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, згідно ухвали Перемишлянського районного суду Львівської області від 30.03.2018 року, а саме арешт на квартиру АДРЕСА_6.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.04.2019 року.

Суддя ОСОБА_14