Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 363/4300/16-ц
Номер провадження 22-ц/824/1819/2019
Головуючий у суді першої інстанції Г.Є.Чірков
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
20 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 363/4300/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач Київське обласне та по місту Києву управління лісового та

мисливського господарства

позивач Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція»

відповідач Новопетрівська сільська рада

відповідач ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Чіркова Г.Є., в приміщенні Вишгородського районного суду Київської області о 15 год. 23 хв., повне рішення складено 30 жовтня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року заступник керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури, звернувся до суду із позовом в інтересах Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_6, Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Новопетрівської сільської ради № 259.3-12-6 «Про передачу у власність земельної ділянки» від 17.02.2012 року, визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0900 га з кадастровим номером НОМЕР_2 вартістю 1466,22 грн., яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, посилаючись на те, що Новопетрівською сільською радою при прийнятті даного рішення порушено вимоги ст.ст. 20, 21, 57, 49 ЗК України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». В обґрунтування зазначено, що оспорюваним рішенням, всупереч вимогам закону, ОСОБА_6 було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0900 га., користувачем якої є Державне підприемство «Київська лісова науково - дослідна станція». У свою чергу, Підприємство не надавало своєї згоди на вилучення спірної земельної ділянки з лісового фонду, та вказана земельна ділянка вибула з державної власності та постійного користування Підприємства протиправно, а тому існують усі правові підстави для відновлення становища, яке існувало до ухвалення оспорюваного рішення шляхом визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним (а.с. 1-5). Крім того, прокурор просив суд зобов'язати ОСОБА_6 повернути зазначену земельну ділянку в постійне користування ДП «Київська лісова науково - дослідна станція».

У липні 2018 року заступник керівника Києво - Святошинської прокуратури подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив залучити до участі у справі у якості співвідповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка на підставі заяви ОСОБА_6 від 17.03.2017 року була поділена на дві земельні ділянки, які були подаровані ОСОБА_6 у 2017 році ОСОБА_9 та ОСОБА_7, який в подальшому 21.07.2017 року продав вказану земельну ділянку ОСОБА_8. Прокурор виклав п.3 прохальної частини позовної заяви у наступні редакції: «Витребувати у постійне користування ДП «Київська лісова науково - дослідна станція» земельні ділянки з незаконного володіння - ОСОБА_7 (земельну ділянку площею 0,045 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_3 вартістю 733,11 грн., яка розташована в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області); - ОСОБА_8 (земельну ділянку площею 0,045 га для ведення садівництва з кадастровим номером НОМЕР_4 вартістю 733,11 грн. яка розташована с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області) (а.с. 138-140).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову повністю. Заяву заступника керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури про уточнення позовних вимог від 18 липня 2018 року залишено без розгляду на підставі ст.ст. 49, 126 ЦПК України.

Не погоджуючись із рішенням суду заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, з урахуванням поданих уточнень, у повному обсязі.

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов помилково висновку щодо пропуску позовної давності та застосував наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин, що обмежило право позивачів на судовий захист порушених інтересів держави. Суд ухвалив рішення на підставі припущень не на користь суспільства та держави в цілому, а в інтересах приватної особи, яка не могла законно набути у користування спірну земельну ділянку. Необґрунтованим вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення клопотання ДП «Київська ЛНДС» про визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Суд не взяв до уваги, що у матеріалах справи відсутні будь - які докази на підтвердження інформування позивачів про порушення речового права держави та державного лісогосподарського підприємства з часу прийняття оспорюваного рішення чи видачі державного акту ОСОБА_6 у 2012 році. Безпідставною вважає відмову суду у залученні до участі у справі у якості співвідповідачів власників спірної земельної ділянки - ОСОБА_7 та ОСОБА_8

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Холоденко А.С. доводи апеляційної скарги підтримала та просила скаргу задовольнити. Прокурор Шиленко М.В. просив залучити до участі у справі у якості співвідповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як власників спірної земельної ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу сторона відповідача не скористалася.

Відповідач Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про час, місце і дату розгляду справи повідомлялась у відповідності до вимог закону, своїм правом на подачу відзиву не скористалася. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від Новопетрівської сільської ради не надходило.

Враховуючи, що судове засідання у справі відкладалося тричі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Новопетрівської сільської ради та представників позивачів з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право постійного користування ДП «Київської ЛНДС» на спірну земельну ділянку не припинено у встановленому законом порядку, згоди на її вилучення підприємство не давало, а тому рішення Новопетрівської сільської ради про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_6 не ґрунтується на вимогах закону. Однак суд відмовив у задоволенні позову застосувавши наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського районну Київської області № 259.3-12-6 від 17 лютого 2012 року ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,0900 га на масиві «Лазарів Сад» у селі Нові Петрівці Вишгородського районну Київської області (а.с.6).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_6 18 квітня 2012 року отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0900 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі від 10 квітня 2012 року за № 14043 (а.с.7).

Згідно листа ВО «Укрдерждлісгосппроект» № 299 від 22.04.2016 року, спірна земельна ділянка, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року, повністю накладається на землі лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Київська лісова-науково дослідна станція», та є земельною ділянкою лісового фонду, що відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована в кварталах 163 і 164 Старопетрівського лісництва та перебуває в постійному користуванні ДП «Київської ЛНДС» (а.с.8).

Станом на час прийняття оскаржуваного рішення (17.02.2012) з постійного користування ДП «Київської ЛНДС» не вилучалась, жодних погоджень на її вилучення підприємство не надавало, що повністю підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (Планшет №5), розробленими та затвердженими в 2003 році при проведенні базового лісовпорядкування, фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталів 163 і 164, витягом з проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Київської ЛНДС», картою-схемою розподілу територій ДП «Київської ЛНДС».

Так, відповідно до положень статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно вимог частини першої статті 149 Земельного Кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної і комунальної власності, можуть вилучатись для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету міністрів України, ради міністрів Автономної республіки Крим, місцевих державних адміністрацій. Сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 ЗК України).

Разом з тим, в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України).

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Одним із елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

Зокрема, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Частинами другою та шостою статті 126 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Як вбачається із інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_6 на підставі заяви № 825 від 17.03.2017 здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 на дві земельні ділянки: з кадастровим номером НОМЕР_5 площею 0 045 га. та з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,045 га. Земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_5 площею 0,045 га ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 24.04.2017 року за № 1312, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б., відчужила ОСОБА_7. Земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,045 га ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 24.05.2017 року за № 531, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Фоя Л.А., відчужила ОСОБА_9. У подальшому, земельну ділянку НОМЕР_5 площею 0,045 га ОСОБА_7 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 21.07.2017 року за № 2062, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В., відчужив ОСОБА_8 (а.с.141-145).

Дані обставини не були відомі стороні позивачів та прокурору під час звернення до суду із даними позовними вимогами та були отримані під час розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, на час розгляду справи по суті судом першої інстанції, власниками спірної земельної ділянки вже були ОСОБА_9 та ОСОБА_8, а тому визнання незаконним рішення рад, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, на підставі якого було укладено зазначені вище правочини щодо відчуження спірної земельної ділянки суттєво впливає на їхні права, як власників земельної ділянки, у тому числі і на підставі рішення суду, яке оскаржується.

Так, частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідачів чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому, незалучення власників спірної земельної ділянки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 до участі у справі, позбавило їх можливості захищати власні права та інтереси, надавати суду пояснення і докази, спростовувати надані стороною позивача та іншими учасниками справи докази, та здійснювати інші процесуальні права, надані стороні у справі.

Разом з тим, на стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучати до участі у справі інших осіб, як співвідповідачів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону.

За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права, що не було дотримано судом першої інстанції, а тому є підставою для скасування судового рішення.

Не залучивши ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як власників спірної земельної ділянки до участі у розгляді даної справи, суд позбавив зазначених осіб також можливості заявити про застосування до спірних правовідносин позовної давності, що не може бути виправлено під час апеляційного розгляду, так як ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є стороною у даному спорі, а суд апеляційної інстанції не має повноважень залучати до справи нових учасників.

При цьому, суд апеляційної інстанції не надає оцінку іншим доводам апеляційної скарги прокурора, оскільки такі доводи підлягають оцінці та перевірці під час розгляду справи судом першої інстанції за участю усіх заінтересованих осіб у даних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки до участі у справі не залучені усі відповідачі, то не можна дійти висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, не залучив до участі у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень залучати до участі у справі осіб, що не брали в ній участі в суді першої інстанції. За таких обставин рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачі не позбавлені права звернення до суду за захистом свого порушеного права із відповідним позовом, залучивши до участі у справі усіх відповідачів в залежності від змісту заявлених позовних вимог, предмету та підстав позову.

Судові витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню, оскільки суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Київському обласному та по місту Києву управлінню лісового та мисливського господарства, Державному підприємству «Київська лісова науково-дослідна станція», в інтересах яких звернувся до суду заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, відмовити у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна