Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 642/5234/16-ц

провадження № 61-20544св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Прокуратура Харківської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 травня 2017 року у складі судді Гримайло А. М. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Державної казначейської служби України, Прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, посилаючись на те, що 26 квітня 2004 року Прокуратурою Харківської області відносно нього було порушено кримінальну справу № 17040107 за частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Постановою старшого слідчого прокуратури Московського району міста Харкова Лутай В. В. від 26 квітня 2004 року він як обвинувачений був відсторонений від посади інспектора батальйону дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - БДПС ДАІ ХМУ ГУМВС України в Харківській області) на час проведення досудового слідства та розгляду кримінальної справи в суді. 31 березня 2009 року Московським районним судом міста Харкова вказана постанова слідчого скасована у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та відсторонення від посади йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у його душевних стражданнях, погіршенні нормальних життєвих зв'язків та сімейних стосунків, втрати заробітку і неможливості нормального забезпечення трьох малолітніх дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства та прикута до ліжка.Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також стягнути з Прокуратури Харківської області та Державної казначейської служби України - 5 000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 13 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 77 013,33 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у ОСОБА_4 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та положень Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) Розмір відшкодування необхідно визначити, виходячи з розрахункової величини мінімальної заробітної плати в сумі 1 600 грн за кожен місяць незаконного перебування під слідством. Позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення ним витрат на правову допомогу.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Прокуратури Харківської області відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 травня 2017 року змінено в частині способу захисту порушеного права позивача. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 77 013,33 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правильно визначивши розмір та підстави відшкодування моральної шкоди, місцевий суд помилково зазначив про стягнення коштів з Державного бюджету України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У вересні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди неправомірними діями органів досудового слідства, прокуратури та Казначейства. Відповідачем у такій категорії справ має бути держава Україна, а прокуратура та казначейська служба - співвідповідачами або третіми особами.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 квітня 2018 року справу № 642/5234/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що постановою слідчого прокуратури Московського району міста Харкова від 25 квітня 2005 року про перекваліфікацію підстав порушення кримінальної справи № 17040107 з частини першої статті 122 КК України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження) на частину другу статті 365 КК України (перевищення влади або службових повноважень) співробітникам БДПС ДАІ ХМУ ГУМВС України в Харківській області -старшині міліції ОСОБА_4 та старшому сержанту міліції ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК України.

Позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

26 квітня 2005 року Прокуратурою Харківської області порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_4 за частиною першою статті 366 КК України (службове підроблення).

Постановою старшого слідчого прокуратури Московського району міста Харкова Лутай В. В. від 26 квітня 2005 року ОСОБА_4 як обвинувачений був відсторонений від посади інспектора БДПС ДАІ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на час проведення досудового слідства та розгляду кримінальної справи в суді.

Постановою Московського районного суду міста Харкова від 31 березня 2009 року скарга ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про скасування постанов про порушення кримінальної справи та перекваліфікації підстав її порушення була задоволена. Постанову помічника прокурора міста Харкова від 27 квітня 2004 року про порушення кримінальної справи № 17040107 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, скасовано. В порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_7 щодо спричинення йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості відмовлено у зв'язку з відсутністю події злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України. Постанову слідчого прокуратури Московського району міста Харкова про перекваліфікацію підстав порушення кримінальної справи № 17040107 з частини першої статті 122 КК України на частину другу статті 365 КК України від 25 квітня 2005 року скасовано. В порушенні кримінальної справи відносно співробітників міліції ОСОБА_8 та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК України, відмовлено у зв'язку з відсутністю події злочину. Постанову старшого слідчого прокуратури Московського району міста Харкова від 26 квітня 2005 року про порушення кримінальної справи відносно старшини міліції ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, скасовано. В порушенні вказаної кримінальної справи відмовлено у зв'язку з відсутністю події злочину.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2009 року закрито провадження за апеляційною скаргою прокурора Московського району міста Харкова на постанову Московського районного суду міста Харкова від 31 березня 2009 року.

Таким чином, позивач перебував під слідством 48 місяців 4 дні.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п'ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що згідно з положеннями Закону № 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з тривалості його незаконного перебування під слідством, у зв'язку з чим дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди неправомірними діями прокуратури та Казначейства, не заслуговують на увагу, оскільки право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом № 266/94-ВР, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, що і було встановлено судами попередніх інстанцій. Державна казначейська служба України лише здійснює списання коштів у разі їх стягнення за рахунок держави, а тому вона не є органом, діями якого позивачу завдано шкоди.

Аргументи скарги про те, що у такій категорії справ відповідачем має бути держава Україна, є неспроможними з огляду на таке.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, держава реалізує правосуб'єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави.

Крім цього, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10-1 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення апеляційного суду було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 травня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов