Справа №305/1779/18
Провадження по справі 2/305/94/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2019, Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: судді Бліщ О.Б.

секретаря с/з ОСОБА_1

з участю: відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_4, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1 до Чорнотисянського сільського голови ОСОБА_2, с.Чорна Тиса, вул. Центральна №170 "А", Рахівського району, Закарпатської області про стягнення моральної шкоди заподіяної незаконним звільненням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до Чорнотисянської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області в особі сільського голови, ОСОБА_2, про стягнення моральної шкоди завданої незаконним звільненням.

Позовні вимоги мотивує тим, що починаючи з 1981 року, вона працювала на посаді директора будинку культури в с. Чорна Тиса, Рахівського району. 27 лютого 2018 року, сільським головою ОСОБА_2, було видано розпорядження №02 про звільнення її з роботи, з посади директора Чорнотисянського сільського будинку культури. За весь час роботи на посаді директора будинку культури села Чорна Тиса, вона проявила себе як відповідальний та дисциплінований працівник, що успішно виконує покладені на нього обов'язки. Це підтверджується численними грамотами та нагородами, врученими як їй безпосередньо, так і творчим колективам, що працювали під її керівництвом. У свою чергу, сільський голова с. Чорна Тиса ОСОБА_2, разом з деякими іншими його підлеглими та родичами, всіляко перешкоджали їй у роботі на посаді директора будинку культури. Починаючи з 2014 року, ОСОБА_2 систематично та умисно чинив на неї психологічний тиск. На неї систематично складались акти про нібито відсутність її на робочому місці Вважає дані акти незаконними та сфабрикованими проти неї за попередньою змовою групи осіб, на чолі з сільським головою с.Чорна Тиса. Жодних претензій до по виконуваній нею роботі та особисто до її особи відділом культури, який є її вищестоящим органом, до неї не висловлювалось. Незважаючи на відмінну роботу, сільський голова ОСОБА_2, своїм розпорядженням незаконно звільнив її з роботи. Вважає, що у відповідачів не було жодних підстав для її звільнення. Розпорядження про її звільнення було визнано судом незаконним та скасоване. Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 25 липня 2018 року у справі №305/357/18, її поновлено на роботі на посаді директора Чорнотисянського сільського будинку культури. В частині поновлення на роботі постанова підлягала негайному виконанню, але в добровільному порядку її на роботі не поновлено. 30 серпня 2018 року, Рахівським районним судом видано виконавчий лист про поновлення її на роботі. 04 вересня 2018 року, державним виконавцем Рахівського районного відділу ДВС ГТУЮ в З/о ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 07 вересня 2018 року, в примусовому порядку її поновлено на роботі. Починаючи з 27 лютого 2018 року, в неї почався вимушений прогул. На думку позивачки, її вимушений прогул тривав з вини відповідача, який навмисно не виконував рішення суду про поновлення її на роботі. Вважає вищевказані дії сільського голови ОСОБА_2 щодо неї пов'язані з її політичними переконаннями. На її думку, дії відповідача щодо незаконного звільнення завдали їй значної моральної шкоди. За весь цей час вона пережила тяжкі моральні страждання через незаконне звільнення її з роботи, вона змушена була вживати заходів для захисту своїх прав та інтересів шляхом звернення до судів першої та апеляційної інстанцій а також до інших державних органів. В зв'язку з вказаними обставинами, порушився її стандартний ритм життя, вона зазнала значних переживань, хвилювань, погіршився стан її здоров'я. Завдану їй моральну шкоду позивачка оцінює в 120 000 гривень. На підставі наведеного, ОСОБА_4 у своєму позові просила суд винести рішення, яким стягнути з Чорнотисянського сільського голови ОСОБА_2 на її користь 120 000 гривень моральної шкоди та судові витрати по справі.

Ухвалою судді Рахівського районного суду Бліщ О.Б. від 03.10.2018 відкрито провадження у справі, та зважаючи на те, що справа випливає з трудових правовідносин розгляд вказаної справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження.

23.10.2018 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Одночасно з відзивом до суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_2 про розгляд вказаної справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 29.10.2018 року, враховуючи клопотання відповідача, розгляд вказаної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Окрім того, 10 січня 2019 року до суду надано ще один відзив відповідача на позовну заяву.

Позивачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила вказану справу розглянути без її участі, на підставі наявних матеріалів.

Відповідач, ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає такі безпідставними та недоведеними, просив відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначиву, що відповідачкою жодним чином не доведено її моральних страждань, заподіяних незаконним звільненням, не надано довідки лікувальної установи про погіршення її стану здоров'я, а також нею не доведено наявність морального тиску на неї з боку відповідача. Зважаючи на викладене, вважає вказаний позов безпідставним та просить відмовити в його задоволенні. Окрім того, просить суд врахувати позицію відповідача, викладену у відзивах на позовну заяву. Зокрема те, що позивачка у своєму позові невірно вказала, що за весь час роботи її не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Так, Розпорядженням №11 від 20.12.2017 сільського голови с. Чорна Тиса ОСОБА_4 за порушення трудової дисципліни, невиконання нею трудових обов'язків, за неодноразові прогули без поважних причин та ігнорування розпоряджень сільського голови, оголошено догану. Дане розпорядження у встановленому законом порядку не оскаржено та не скасовано. На підставі Постанови Апеляційного суду З/о розпорядженням голови Чорнотисянської с/Ради позивачку було поновлено на роботі на посаду директора Чорнотисянського будинку культури з 27.02.2018, цим же розпорядженням позивачці здійснено нарахування заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. Зазначають, що позивачкою не надано жодних доказів на обґрунтування заявленої нею суми моральної шкоди. До компетентних органів з метою встановлення ступеню її моральних страждань та погіршення стану здоров'я позивачка не зверталася. Щодо фактів перешкоджання позивачці в доступі на її робоче місце, систематичне, незаконне на її думку складання актів про нібито її відсутність на робочому місці, то таке твердження не заслуговує на увагу, оскільки будь-яких рішень компетентних органів з цього приводу не приймалося, позивачкою навіть не додано до позовної заяви копії її звернень до компетентних органів та органів влади про порушення її прав або вчинення щодо неї адміністративних, кримінальних правопорушень з боку відповідача, якщо такі існують.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показали суду, що вони являються працівниками Чорнотисянської сільської ради. На громадянку ОСОБА_4 ніхто ніякого тиску не чинить. Жоден з працівників сільської ради, ані голова ОСОБА_2, ніколи не перешкоджав її роботі на посаді директора будинку культури зазначили, що позивачка сама є скандальною особою. Їм не відомо щоб на місце роботи позивачки приїжджали лікарі в зв'язку з погіршенням її стану здоров'я.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та інші докази надані сторонами, заслухавши свідків, суд, прийшов до наступного висновку.

Нормами статтей 76 81 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з Чорнотисянською сільською радою, зокрема працювала на посаді директора Чорнотисянського сільського будинку культури в порядку переведення за її згодою з відділу культури Рахівської РДА.

Розпорядженням №02 від 27 лютого 2018 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_4 була звільнена з посади директора Чорнотисянського будинку культури з 27 лютого 2018 року, у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно з п.3 ст.40 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2018 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 25 липня 2018 року рішення Рахівського районного суду від 11 травня 2018 року скасоване. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконним розпорядження Чорнотисянського сільського голови ОСОБА_2 №02 від 27 лютого 2018 року "Про звільнення ОСОБА_4 з роботи". поновлено ОСОБА_4 на посаді директора Чорнотисянського будинку культури.

04.09.2018, державним виконавцем Рахівського РВ ДВС ГТУЮ в З/о відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №305/357/18 виданого 30.08.2018 Рахівським районним судом Закарпатської області про поновлення ОСОБА_4 на посаді директора Чорнотисянського будинку культури.

Розпорядженням голови Чорнотисянської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області від 04.09.2018 ОСОБА_4 поновлено на посаді директора СБК Чорнотисянської сільської ради з 27.02.2018. Наказано бухгалтерії здійснити нарахування заробітної плати ОСОБА_4 згідно штатного розпису з 27.02.2018.

Позивачка ставить перед судом вимогу про стягнення з відповідача на її користь 120 000 гривень моральної шкоди, завданої незаконним звільненням та за час її вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивує тим, що внаслідок її незаконного звільнення вона пережила значні хвилювання, погіршився стан її здоров'я, змінився звичний ритм її життя в зв'язку з необхідністю звернення до судів за захистом своїх прав та інтересів.

У відповідності до статті 229 ЦПК України, суд, під час розгляду справи, повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред'являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", (п. 27), передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Отже, на позивача, поряд із обов'язком довести факт порушення свого суб'єктивного права відповідачем, також покладено обов'язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.

Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб'єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.

Зокрема, за ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

У ч.2 ст.16 ЦК визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

У ст.1 КЗпП передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК 2004 року).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Однак, позивачкою не надано суду належних доказів про те, що вона перенесла будь-які фізичні, душевні, чи психологічні страждання, не довела немайнових втрат, їх не довела погіршення стану свого здоров'я, тяжкості вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, тривалості, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Окрім того, відповідно до Розпорядження сільського голови ОСОБА_2 про поновлення ОСОБА_4 на роботі, їй здійснено повну виплату заробітної плати за весь час вимушеного прогулу а саме з 27.02.2018 по день її поновлення на роботі. Отже, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу покрила її матеріальні та моральні втрати завдані внаслідок незаконного звільнення.

На підставі наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивачки про виплату їй моральної шкоди, оскільки факт заподіяння їй такої позивачкою не доведено.

Водночас суд роз'яснює позивачці, що відмова в задоволенні позовних вимог через недоведеність заявленої підстави позову не позбавляє її (позивачку) права на пред'явлення нового позову з інших, встановлених законом, підстав.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід залишити за позивачкою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Чорнотисянського сільського голови ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди заподіяної незаконним звільненням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду або через Рахівський районний суд Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 01 квітня 2019 року.

Головуюча: Бліщ О.Б.