Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 490/3028/18-ц

провадження № 61-218св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - державне підприємство «Миколаївський суднобудівний завод»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду

м. Миколаєва, у складі судді Гуденко О. А., від 21 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду, у складі колегії судів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, від 29 листопада

2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (далі - ДП «Миколаївський суднобудівний завод») про стягнення невиплачених сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 19 вересня 2012 року по 28 лютого 2013 року працював консультантом з фінансово-економічних та юридичних питань у ДП «Миколаївський суднобудівний завод». При звільненні йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати за період з 01 грудня 2012 року по 28 лютого 2013 року та компенсацію за невикористану відпустку.

Посилаючись на порушення його трудових прав, ОСОБА_3 просив стягнути з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» 8 385, 00 грн невиплаченої заробітної плати та 1 537, 25 грн компенсації за 11 днів невикористаної відпустки, а також 179 718, 50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 вересня

2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідачем не було здійснено повного розрахунку з ним за виконану роботу на момент звільнення. Позивач не довів факту наявності заборгованості по заробітній платі, а також розмір такої заборгованості.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено правильний та обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту, що на час його звільнення (28 лютого 2013 року) він мав право на отримання заробітної плати за період з грудня 2012 року по лютий 2013 рік, яку відповідач не виплатив в день звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, неправильно встановлено фактичні обставини справи. Зокрема, судами безпідставно взято до уваги копії контрольного табелю про кількість відпрацьованих днів, які не відповідають типовій формі № 5-ПН, затвердженій наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489. Окрім того, у вказаних табелях взагалі відсутні відомості про фіксацію відпрацьованих позивачем годин, а також будь-які відомості, які стосуються позивача. Між позивачем та відповідачем діяв трудовий договір, укладений на невизначений строк, і зміни до нього, у тому числі щодо істотних умов праці (систем та розміру оплати праці, неповного робочого часу і т. д.), не вносилися, а тому нарахування і виплати повинні були здійснюватися роботодавцем у розмірі, не менше посадового окладу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_3 до ДП «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення невиплачених сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні призначено до судового розгляду.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 19 вересня 2012 року ОСОБА_3 займав посаду консультанта з фінансово-економічних та юридичних питань відділу договорів та маркетингу у ДП «Суднобудівний завод імені 61 комунара», який з 2017 року перейменовано в ДП «Миколаївський суднобудівний завод» (а. с. 5, 7).

У цей період у зв'язку з обмеженим об'ємом виробництва завод працював в режимі неповного робочого часу, з кількістю працівників, необхідною для виконання певного замовлення, із сумарним обліком робочого часу, що підтверджується наказами ДП «Суднобудівний завод імені 61 комунара» від 04 вересня 2012 року № 331, від 02 жовтня 2012 року № 401, від 23 жовтня 2012 року № 428, від 25 грудня 2012 року № 550 (а. с. 58-60).

За період вересень-листопад 2012 року заробітна плата працівникам заводу, у тому числі й ОСОБА_3, нараховувалась, виходячи з фактично відпрацьованого часу (а. с. 16). Заробітну плату у період вересень-листопад 2012 року позивач отримував за фактично відпрацьований час, виходячи із умов праці, які були запроваджені на підприємстві до його працевлаштування.

Згідно із табелями робочого часу (а. с. 20-25) та відомостями по цеху 672 (а. с. 62-64) у період з 01 грудня 2012 року ОСОБА_3 не працював.

Факт відсутності ОСОБА_3 на роботі у період з 01 грудня 2012 року по 20 лютого 2013 року підтверджується доповідною посадової особи відділу кадрів заводу з резолюцією керівника про організацію звільнення (а. с. 57).

Заробітна плата позивачу за період з грудня 2012 року по лютий 2013 рік не нараховувалась та не виплачувалась.

Наказом № 27 від 28 лютого 2013 року ОСОБА_3 звільнено з роботи за статтею 38 КЗпП України (а. с. 6).

На час звільнення позивачу нараховано компенсацію за невикористану відпустку, розмір якої після утримання обов'язкових податків складає 411, 18 грн (а. с. 17).

Нараховану компенсацію за невикористану відпустку ОСОБА_3 отримав одночасно з іншою заборгованістю 07 травня 2014 року у загальній сумі 2 720, 10 грн (а. с. 26, 27).

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга статті 233 КЗпП України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватись на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів порушення роботодавцем його трудових прав, а саме наявності заборгованості перед позивачем по заробітній платі.

Суди встановили, що на момент прийняття ОСОБА_3 на роботу на підприємстві діяли особливі умови праці: працівники працювали в умовах неповного робочого дня із сумарним обліком робочого часу. При звільненні позивачу нараховано компенсацію за невикористану відпустку, розмір якої після утримання обов'язкових податків склав 411, 18 грн. Нараховану компенсацію за невикористану відпустку ОСОБА_3 отримав одночасно з іншою заборгованістю, яка належала йому до виплати від підприємства, у травні 2014 року (а. с. 17, 26, 27). Вказані обставини і висновки судів позивачем не спростовані.

Окрім того, на момент звільнення позивача із займаної посади (28 лютого 2013 року), а також на момент отримання у травні 2014 року належних йому до виплати коштів останній жодних претензій до роботодавця щодо залишку невиплачених сум, які підлягають виплаті у зв'язку із звільненням (враховуючи юридичну обізнаність в силу займаної посади - консультант з фінансово-економічних та юридичних питань), не заявляв та звернувся до суду із цим позовом лише у квітні 2018 року (через 5 років та 2 місяці після проведення остаточного розрахунку).

Судами надано належну оцінку наявним у матеріалах прави доказам, які свідчать про відсутність порушень прав позивача та необґрунтованість його доводів про наявність заборгованості роботодавця.

До вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не можуть бути застосовані правила частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки виплати, передбачені статтею 117 КЗпП України, є різновидом матеріальної відповідальності власника за порушення трудових прав працівника та не є оплатою праці.

Надаючи оцінку питанню, чи підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати компенсації за період з 28 лютого 2013 року по 07 травня 2014 року, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що вимога про стягнення середнього заробітку за затримку виплати цієї суми заявлена позивачем поза межами строків, визначених частиною першою статті 233 КЗпП України. Перебіг строку починається з часу припинення порушень прав позивача, тобто з 07 травня 2014 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк