У Х В А Л А

16.10.2019 Справа №2-117/09

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О.Я.,

за участю секретаря судового засідання Лобач І.В.,

представника заявника (боржника), адвоката Кметика В.С.,

представника стягувача, адвоката Паруль Ю.О.,

представника ДВС Мулика П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі заяву ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа, який виданий в цивільній справі № 607/7887/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, таким, що не підлягає до виконання у зв`язку із повним та фактичним виконанням рішення суду, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою про визнання дубліката виконавчого листа, який виданий в цивільній справі № 607/7887/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики таким, що не підлягає до виконання у зв`язку із повним та фактичним виконанням рішення суду.

В обґрунтування заяви зазначено, що 08 грудня 2009 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто борг в розмірі 4 089 907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216 409,29 гривень, 1700,00 гривень сплаченого держмита та 30,00 гривень витрат на ІТЗ судового процесу. 10 грудня 2010 року ОСОБА_2 пред`явив виконавчий лист № 607/7887/14-ц до виконання, але в подальшому його було повернуто стягувачу. 26 березня 2015 року Першим відділом ДВС Тернопільського міського управління юстиції за заявою ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження з виконання судового рішення в справі № 607/7887/14-ц згідно дубліката виконавчого листа № 607/7887/14-ц, який видано 24 вересня 2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області. В липні 2015 року ОСОБА_2 поштовим зв`язком подав заяву до ДВС про повернення дубліката виконавчого листа у зв`язку з його фактичним виконанням в повному обсязі, однак державний виконавець не повернув виконавчий документ стягувачу, оскільки 08 липня 2015 року останній особисто подав заяву про те, що ним не надсилалася заява про повернення виконавчого листа, як і не підписувався договір про повернення боргу 03 липня 2015 року. Водночас, заборгованість за виконавчим листом №607/7887/14-ц повністю ОСОБА_1 у добровільному порядку погашена, що підтверджено укладеним між сторонами 03 липня 2015 року договором про повернення боргу.

Виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що частину коштів для погашення позики він зняв з депозитного рахунку, який був відкритий в ДІАМАНТБАНКУ, про що свідчать виписки з банку про зняття коштів за період з 06 січня 2015 року по 20 січня 2016 року на загальну суму 134134 доларів США, та платіжні доручення. Решту суми заявник позичив у знайомих, про що ним було написано розписки, копії яких приєднано до заяви.

Висновками експертиз за № 384/385/15-22 від 10 серпня 2015 року, №443/444/15-22 від 26 серпня 2015 року, №1.1-382/15 від 16 жовтня 2015 року також підтверджено факт підписання договору про повернення боргу ОСОБА_2 Цими висновками експертів встановлено, що у заяві про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 червня 2015 року, у рядку «Кредитор ОСОБА_2 », в договорі повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року та в протоколі спільної наради з питань погашення заборгованості за виконавчим листом від 29 травня 2015 року підписи від імені ОСОБА_2 виконані ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_1 повністю погашена заборгованість і підстави здійснювати примусове виконання за дублікатом виконавчого листа № 607/7887/14-ц відсутні. Однак, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області продовжує здійснювати виконавчі дії з примусового виконання цього виконавчого документа, чим порушуються права заявника.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року встановлено факт виконання ним рішення суду поза межами строку, встановленого ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», про що свідчить заява стягувача від 03 липня 2015 року.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просить суд визнати дублікат виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданий 24 вересня 2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, яким із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму неповернутого боргу в розмірі 4 089 907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216 409,29 гривень, 1700,00 гривень сплаченого держмита та 30,00 гривень витрат на ІТЗ судового процесу, таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із повним та фактичним його виконанням; зобов`язати відділ примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним та фактичним виконанням рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2009 року у справі № 2-117/09 про стягнення боргу із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 4 089 907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216 409,29 гривень, 1700,00 гривень сплаченого держмита та 30,00 гривень витрат на ІТЗ.

17 липня 2019 року судом зупинено виконання за виконавчим листом № 607/7887/14-ц, дублікат якого видано Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 29 вересня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4 089 907,50 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 216 409,29 грн., 1700,00 грн. сплаченого держмита та 30,00 грн. витрат за ІТЗ судового процесу, до набрання законної сили судовим рішенням у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа по справі № 607/7887/14-ц таким, що не підлягає виконанню.

08 серпня 2019 року судом зареєстровано письмові пояснення представника ОСОБА_3 , адвоката Паруль Ю.О., в яких вона просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа, який виданий в цивільній справі № 607/7887/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики таким, що не підлягає до виконання у зв`язку із повним та фактичним виконанням рішення суду, посилаючись на те, що вказана заява подається в п`ятий раз. Кожного разу під час розгляду вказаної заяви відбувалося зупинення виконавчого провадження з 2015 року. Вказані дії ОСОБА_1 перешкоджають державному виконавцю виконувати свою роботу, а саме здійснити стягнення з боржника. Також дії ОСОБА_1 спрямовані на затягування стягнення на користь ОСОБА_2 , який не підписував та не направляв заяви про повернення виконавчого документа. Домовленість щодо повернення боргу була і протокол попередньої домовленості був підписаний ОСОБА_2 , але грошові кошти повернуті не були. До Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області подано позовну заяву про визнання договору повернення боргу від 03 липня 2015 року недійсним. Як зазначає ОСОБА_1 , він, з метою повернення боргу ОСОБА_2 , знімав грошові кошти у ДІАМАТБАНКУ в період часу з 06 січня 2015 року по 20 січня 2016 року. Однак вказана обставина не свідчить про те, що ОСОБА_1 повернув грошові кошти ОСОБА_2 Сопронюк ОСОБА_4 зазначає, що у висновках експертів, складених під час розслідування кримінального провадження № 0003597 від 10 грудня 2015 року, вказано, що підпис на договорі про повернення боргу належить ОСОБА_2 , проте представник стягувача зазначає, що правову оцінку вказаним експертизам надати можливо виключно у кримінальному процесі.

Представник заявника (боржника), адвокат Кметик В.С. в судовому засіданні заяву підтримав з підстав, викладених у ній. Просив суд її задовольнити.

Представник стягувача, адвокат Паруль Ю.О. в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечила з підстав, викладених у її письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи.

Представник ДВС Мулика П.І. в судовому засіданні при вирішенні заяви покладається на думку суду.

Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Виходячи із аналізу вищенаведених вимог Закону, саме на боржника покладається обов`язок доведення відсутності у нього обов`язку за виконавчим документом.

Як встановлено в судовому засіданні, 29 вересня 2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, згідно ухвали суду від 25 липня 2014 року, на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2009 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики видано дублікат виконавчого листа № 607/7887/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми неповернутого боргу в розмірі 4089907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 гривень, 1700,00 гривень сплаченого держмита та 30,00 гривень витрат на ІТЗ судового процесу.

Виконавчий документ пред`явлено стягувачем до примусового виконання.

Згідно наявної в матеріалах справи копії договору про повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 борг у розмірі 4089907,50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 гривень, 1700,00 гривень сплаченого держмита та 30,00 гривень витрат на ІТЗ судового процесу.

ОСОБА_2 заперечує факт виконання ОСОБА_1 рішення суду та погашення боргу за виконавчим документом. В своїх поясненнях представник стягувача покликається на те, що домовленість щодо повернення боргу була і протокол попередньої домовленості був підписаний ОСОБА_2 , але грошові кошти повернуті не були. Відтак, до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області подано позовну заяву про визнання договору повернення боргу від 03 липня 2015 року недійсним.

10 грудня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003597 на підставі ухвали слідчого судді № 607/18396/15-к внесено відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину.

З висновків експертів № 384/385/15-22 від 10 серпня 2015 року, №443/444/15-22 від 26 серпня 2015 року, №1.1-382/15 від 16 жовтня 2015 року, які приєднано до матеріалів заяви, вбачається, що у заяві про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 червня 2015 року, у рядку «Кредитор ОСОБА_2 » в договорі повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року та в протоколі спільної наради з питань погашення заборгованості за виконавчим листом від 29 травня 2015 року підписи від імені ОСОБА_2 виконані ОСОБА_2 . Вказані судово-почеркознавчі експертизи проведено у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001917 від 15 липня 2015 року.

18 лютого 2016 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, матеріали справи на даний час скеровано до суду.

Про виконання обов`язку ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 . свідчать, як вважає заявник та його представник, виписки з ПАТ «ДІАМАНТБАНК» про зняття коштів з депозитного рахунку, відкритого ОСОБА_1 26 грудня 2012 року, за період з 06 січня 2015 року по 20 січня 2016 року на загальну суму 134134,00 дол. США, та платіжні доручення. Щодо решти суми боргу, то в матеріалах справи містяться копії розписок про позику коштів, які ОСОБА_1 позичав для повернення боргу ОСОБА_2 .

Крім того, заявник та його представник покликаються на постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 819/2389/15, де зазначено про те, що рішення суду ОСОБА_1 виконане поза межами встановленого ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» строку, про що свідчить заява стягувача від 03 липня 2015 року.

В силу вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом (ч.ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України).

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 категорично заперечила факт виконання ОСОБА_1 зобов`язань на підставі виданого 29 вересня 2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, згідно ухвали суду від 25 липня 2014 року, дублікату виконавчого листа № 607/7887/14-ц, повернення останнім боргу згідно договору про повернення боргу від 03 липня 2015 року, який на даний час оспорюється ОСОБА_2 з підстав його недійсності.

Відтак, суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 про доведеність факту відсутності у нього обов`язку з повернення боргу, що ґрунтується на висновках проведених у рамках кримінальної справи комплексних (судово-почеркознавчих та ТЕД) експертиз від 10 серпня 2015 року за № 384/385/15-22 та від 26 серпня 2015 року за № 443/444/15-22, з яких вбачається, що підписи від імені ОСОБА_2 у заяві про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 червня 2015 року та в договорі повернення боргу від 03 липня 2015 року виконані ОСОБА_2 , оскільки висновки цих експертиз, які проведено в рамках кримінального провадження, не можуть бути належними та достатніми доказами на підтвердження заявлених вимог у даній справі. Їх належність да допустимість повинен встановлювати суд при постановленні виправдувального чи обвинувального вироку.

За вказаних обставин, оспорений стягувачем договір про повернення боргу, висновки експертиз про підписання даного договору саме ОСОБА_2 , не є беззаперечними доказами відсутності обов`язку ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 з приводу виконання грошового зобов`язання за виконавчим документом.

Суд не ставить під сумнів зняття ОСОБА_1 коштів з депозитного рахунку, відкритого ним 26 грудня 2012 року у ПАТ «ДІАМАНТБАНК», за період з 06 січня 2015 року по 20 січня 2016 року на загальну суму 134134,00 дол. США, як і платіжні доручення та розписки про отримання грошових коштів у позику, однак вважає недоведеною ту обставину, що ці кошти були передані ОСОБА_2 з метою виконання рішення суду по справі № 607/7887/14-ц

Щодо змісту постанови Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 819/2389/15, де зазначено про те, що рішення суду ОСОБА_1 виконане поза межами встановленого ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» строку, про що свідчить заява стягувача від 03 липня 2015 року, то суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що судом касаційної інстанції досліджувалися обставини правомірності дій державного виконавця в частині винесення постанови № 46984590 від 02 квітня 2015 року «Про стягнення з боржника виконавчого збору». Верховний Суд не з`ясовував питання належності такого виконання, як і не досліджував доводів ОСОБА_2 , який заперечує факт виконання ОСОБА_1 зобов`язань на підставі виданого 29 вересня 2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, згідно ухвали суду від 25 липня 2014 року, дублікату виконавчого листа № 607/7887/14-ц, повернення останнім боргу згідно договору про повернення боргу від 03 липня 2015 року.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа, який виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 29 вересня 2014 року, згідно ухвали суду від 25 липня 2014 року, в цивільній справі № 607/7887/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, таким, що не підлягає до виконання відсутні.

На підставі наведеного, керуючись статтями 259, 260, 261, 352-354, 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа, який виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 29 вересня 2014 року, згідно ухвали суду від 25 липня 2014 року, в цивільній справі № 607/7887/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, таким, що не підлягає до виконання у зв`язку із повним та фактичним виконанням рішення суду відмовити.

Копію ухвали суду вручити або надіслати учасникам справи.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Повний текст ухвали складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська