Справа № 489/509/16-ц
Провадження № 22ц/812/1744/19 Головуючий у 1-ї інстанції Губницький Д.Г.
Категорія 45 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

із секретарем: Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача - Степіної Н.Г.,

відповідача - ОСОБА_3, та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2017 року та додаткове рішення того ж суду від 16 січня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Губницького Д.Г. в місті Миколаєві об 13 годині 41 хвилині та 8 годині 45 хвилині відповідно зі складанням їх повного тексту, по справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс»

(далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс»)

до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 5 075 грн. 82 коп. заборгованості за проживання у період з 1 березня 2012 року по 31 грудня 2015 року в кімнаті гуртожитку, що належить позивачу, та 1635 грн. 90 коп. інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання.

Позивач зазначав, що ОСОБА_3 з вересня 2003 року проживає у кімнаті АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності.

12 вересня 2003 року між сторонами укладено договір користування площею гуртожитку ТОВ «Ніконджитбудсервіс», за яким відповідач як мешканець гуртожитку повинна вносити плату за проживання, виходячи із ставок, що особисто визначені власником з урахуванням понесених ним витрат на утримання приміщення та споживання комунальних послуг усіма мешканцями гуртожитку.

З березня 2012 року відповідач стала вносити плату за проживання та комунальні послуги не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 21 грудня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 5 075 грн. 82 коп., яку позивач просить стягнути, а також додатково стягнути понесені ним інфляційні втрати в розмірі 1 635 грн. 90 коп..

Заперечуючи проти задоволення позову під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 вважала позов безпідставним, так як позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку заборгованості за встановленими ним щорічно ставками. Крім того зазначала, що Примірним положенням про гуртожитки не передбачено встановлення тарифів та ставок самими власниками, так як повинні застосовуватися тарифи і ставки у відповідності до Порядку формування тарифів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Також просила суд застосувати позовну давність до наведеного позивачем розрахунку.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2017 року та додатковим рішенням цього з суду від 16 січня 2017 року позов ТОВ «Ніконджитбудсервіс» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_3 на користь товариства 3 790 грн. 73 коп. заборгованості та 1 366 грн. 53 коп. інфляційних втрат.

При ухваленні рішення та додаткового рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користується житловим приміщенням в гуртожитку, належному позивачу на праві приватної власності, на підставі договору, зобов`язання за яким мають виконуватись сторонами належним чином. Тому вимоги Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено застосування ставок і тарифів квартирної плати для будинків державного та громадського житлового фонду, не можуть застосовуватися для нарахування оплати за послуги, які надаються власником. Підстав для застосування позовної давності не має, так як часткове щомісячне внесення плати відповідачем в межах її строків, свідчить про визнання боржником свого обов`язку за договором, внаслідок чого позовна давність переривалася та перебіг її строків розпочинався заново.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин у справі, суперечливість висновків суду правовій позиції Верховного Суду України, яка була висловлена під час розгляду аналогічної справи, а також порушення ним норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Крім того, вказувала, що експлуатаційні витрати (виконавчий збір, канцелярські товари, програмне забезпечення, абонплата за телефон), які включені позивачем до ставки, яку вона повинна щомісячно сплачувати, не можуть входити до складу плати за послуги з утримання будинків та прибудинкової території.

Вважала, що правовідносини з надання житла у користування виникли між нею та позивачем до прийняття чинного Цивільного кодексу і тому мають регулюватися нормами житлового законодавства та Примірного положення про гуртожитки.

Наголошувала на тому, що судом першої інстанції не було перевірено правомірність нарахування застосованої позивачем ставки за користування кімнатою в гуртожитку.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач надав свої пояснення у письмовому вигляді, у яких вважав доводи скарги необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 січня 2017 року - без змін.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_3 оскаржила її в касаційному порядку, подавши касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яку обґрунтовувала тими же аргументами, що наведені в тексті апеляційної скарги.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційна скарга ОСОБА_3 передана на розгляд Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року касаційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши при новому апеляційному перегляді суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, гуртожиток по АДРЕСА_2 знаходився на балансі ВАТ (ПАТ) «Ніконд» та використовувався для проживання працівників.

У подальшому в процесі здійснення приватизації будівля гуртожитку перейшла до статутного фонду ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

3 липня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року отримано свідоцтво на право колективної власності на частину будинку гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 6 575,5кв.м, яке зареєстроване в Миколаївському БТІ 3 липня 2001 року ( а.с.18а).

З цього часу ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку та його балансоутримувачем, а статус будинку АДРЕСА_2 як гуртожитку є незмінним ( а.с.18,19-21).

За довідкою з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій основним видом діяльності позивача є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.22).

Відповідач ОСОБА_3 як працівник Миколаївського заводу конденсаторів (який у 1994 році реорганізований у ВАТ «Ніконд») вселена та проживає у гуртожитку по АДРЕСА_2 тривалий час із реєстрацією у різних кімнатах (а.с.150). З 18 вересня 2003 року по теперішній час відповідач займає у гуртожитку окрему кімнату № НОМЕР_1 площею 26.61кв.м. (з урахуванням приміщень загального користування) (а.с.63).

За такого, 12 вересня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_3 укладено договір про користування площею гуртожитку мешкаючими особами, згідно із яким в її користування надано кімнату № НОМЕР_1 , строком на один рік, який за умовами, визначеними пунктом 7.1 договору вважається пролонгованим на один рік, якщо жодна зі сторін не пізніше чим за один місяць не повідомить другу про розірвання договору.

За змістом пункту 2.3 договору відповідач взяла на себе зобов`язання своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками та відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 липня 1986 року № 208.

Пунктами 2.3. і 4.1 цього ж договору визначено, що така плата за користування житловою площею здійснюється за встановленими ставками, а витрати за комунальні послуги входять до цієї ставки та окремо плата за них не стягується.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до частини 1 статті 4 вищевказаного Закону - законодавство України в сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативних актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» стандарти, нормативи, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 13 вищевказаного Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869, визначено механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що поширюється на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб`єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Згідно з пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 квадратний метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно із цим Порядком.

Статтею 130 ЖК України визначено, що порядок користування жилою площею у гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Таким нормативним актом, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, є Примірне положення про гуртожитки, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, яке наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №84 від 27 квітня 2015 року втратило чинність.

Згідно з пунктом 18 Примірного положення про гуртожитки (чинного на час укладення договору і в період (до 19 серпня 2015 року), за який позивач просить стягнути борг, але до втрати чинності положенням) громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею, і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Такі ж положення щодо оплати послуг за проживання у гуртожитках містяться у пункті 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, відповідно до якого розмір плати за проживання в гуртожитку визначається у договорі найму приміщення у гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку, а плата за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/ тарифів та такі послуги.

Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що вимоги Примірного положення про гуртожитки, Положення про гуртожиток, Постанови №869 і затверджені нею Порядки та стаття 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» поширюються на гуртожитки. При цьому не має значення проводиться розрахунок оплати за користування гуртожитком безпосередньо підприємством-виробником послуг, або власником гуртожитку.

В той же час рішенням засновника Товариства - протокол №3 позачергових зборів учасників ТОВ «Ніконджитбудсервіс» від 26 липня 2011 року директору Товариства надано право самостійно розраховувати розмір плати за користування (найму-оренду) житловими та нежитловими приміщеннями, та встановлювати ставки до яких включати вартість за користування житлом та нежитловими приміщеннями і вартість комунальних послуг. Окремо комунальну плату не брати.

Тому позивач визначав місячну ставку плати за користування житловою площею у відповідних розмірах: з березня 2012 року у 200 грн., з вересня 2013 року у 260 грн., у червні 2014 року у 270 грн., з липня 2014 року у 300 грн., з жовтня 2015 року у 340 грн..

У фіксовану ставку ним включено: вартість плати за проживання (виходячи із тарифу, розрахованому самим власником помноженого на площу кімнати), оплату за електроенергію, водопостачання та природний газ, розраховані за єдиними лічильниками гуртожитку, з огляду на попередній період споживання та з поділом на кількість кімнат, які використовуються для проживання.

Крім цього, у наданому до суду апеляційної інстанції поясненні з приводу формування ставок по вартості оплати за проживання в гуртожитку представник позивача зазначив, що ставка щомісячного платежу, встановлена за розпорядженням директора товариства, розрахована, виходячи із фактичної собівартості комплексного обслуговування будинку гуртожитку із розрахунку утримання 1кв.м. загальної площі гуртожитку помноженого на кількість площі, яку займає відповідна особа, плюс вартість комунальних послуг спожитих у минулому році.

Відповідно до наведених обставин, представник позивача надав розгорнуту планову калькуляцію розміру плати за користування кімнатою № АДРЕСА_3 , яку займає відповідач. Зазначена калькуляція складається з декількох показників: вартості за користування кімнатою, а саме: 98,457 грн. за період з 1.03.2012 року по 31 серпня 2013 року, 158,06 грн. за період з 1вересня 2013 року по 31 травня 2014 року, та 170,8 грн. за період з 1 червня 2014 року по грудень 2015 року; компенсації витрат за спожиту електричну енергію, газ, водопостачання та водовідведення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстави для врахування вартості за користування найманим майном, фактично розрахованим позивачем як оренда плата, на підставі особисто встановлених власником тарифів, - відсутні. Позивач не є виконавцем житлово-комунальних послуг, у розумінні положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», і тому не може надавати послуги з утримання будинку, які не відносяться до його статутної діяльності, мешканцям гуртожитку за тарифами, які не встановлені або не затверджені органами місцевого самоврядування.

Тому, враховуючи обставини справи, докази, надані позивачем на підтвердження укладення договорів про вивезення ТБО, прибирання території, повірку та обслуговуванню димканалів, що не заперечується відповідачем, якою у апеляційній інстанції надано пояснення, що такі послуги нею отримані, та з огляду на вимоги пункту 38 Примірного положення про гуртожитки (в межах дії положення у часі), за яким мешканці гуртожитку вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по тарифним ставкам, установлених для будинків державного та громадського житлового фонду (для будинків 5-го класу по Інгульському району міста Миколаєва), колегія суддів вважає за необхідне врахувати такі тарифи з надання послуг з утримання будинку в розрахунок отриманих відповідачем послуг, які затверджені рішеннями виконавчого комітету Миколаївської міської ради за період з березня 2012 року по квітень 2014 року у розмірі 1, 26 грн., з травня 2014 року по квітень 2015 року у розмірі 1,36 грн., з квітня по червень 2015 року у розмірі 1,40 грн. і з червня по грудень 2015 року у розмірі 1,58 грн. (а.с.236-246).

Відтак, вартість послуг за період з березня 2012 року по грудень 2015 року складе 1 616 грн. 79 коп..

Одночасно слід врахувати і розраховану позивачем вартість наданих та отриманих відповідачем за цей період компенсаційних витрат на спожиту електроенергію, воду та водозабезпечення, і компенсацію вартості природного газу, яка за розгорнутим розрахунком складає загальну суму 5 245 грн. 48 коп..

Таким чином відповідачу як мешканцю гуртожитку за період з березня 2012 року по грудень 2015 року потрібно було оплатити суму в 6 862 грн. 27 коп., яка нею оплачена частково у розмірі 6 654 грн. 18 коп..

За такого, на думку колегії суддів, борг складає 208 грн. 09 коп..

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Оскільки на час звернення до суду позивача із позовом борг в сумі 208 грн. 09 коп. не був погашений, то у ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є підстави для нарахування збитків від інфляції, яка з урахуванням суми заборгованості та періоду, розрахованому самим позивачем (а.с.25-27) складе 192 грн. 46коп..

В той же час, вважаючи, що позивачем пропущено строк на звернення до суду із такою вимогою, відповідачем та її представником подано заяву про застосування позовної давності до пред`явленого ТОВ «Ніконджитбудсервіс» позову.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 статті 261 ЦК України).

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від цього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі №3-23гс14).

За матеріалами справи судом встановлено, що до березня 2012 року мешканка гуртожитку ОСОБА_4 сплачувала щомісячні платежі, але не в повному обсязі, а інколи з порушенням строків їх внесення від одного до трьох місяців (а.с.24).

Відтак, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що звернувшись з позовом 6 червня 2016 року позивач не пропустив строк позовної давності, так як подав його у визначених законом межах, з урахуванням того, що відповідач вносивши черговий платіж, переривала строк позовної давності, перебіг якої починався для такого платежу заново.

За такого, рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, підлягає зміні з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, за яким з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» слід стягнути 208 грн. 09 коп. загальної суми боргу за період з березня 2012 року по грудень 2015 року і 192 грн. 46коп. збитків від інфляції.

Виходячи із положень, передбачених статтею 141 ЦПК України, обсягу задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції слід змінити і в частині розподілу судових витрат, стягнув з відповідача на користь позивача 86 грн. 54 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Крім цього з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» на користь ОСОБА_3 слід стягнути понесені нею витрати у вигляді 2 980 грн. 36 коп. судового збору за розгляд справи в судах апеляційної та касаційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2017 року та додаткове рішення того ж суду від 16 січня 2017 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» 208 грн. 09 коп. заборгованості, 192 грн. 46 коп. збитків від інфляції та 86 грн. 54 коп. судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» на користь ОСОБА_3 2980 грн. 36 коп. судових витрат за розгляд справи в судах апеляційної та касаційної інстанціях.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова