РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6513/17

пр. № 2/759/434/19

19 лютого 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П'ятничук І.В.,

за участю: секретаря - Немировської А.М., Медвідчук В.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Матросова Г.Д.,

представника третьої особи - Тесля А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна», 3-я особа: ТОВ «РРП Груп» про захист честі, гідності, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна» в якому просив, визнати недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь і гідність та зобов'язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» спростувати інформацію про ОСОБА_1, поширену у телепередачах «Глядач як свідок» у випуску під назвою «Цена любви» від 09.03.2016 року та «Говорить Україна» у випуску під назвою «Вооружен любовью и опасен» від 15.09.2016 року, зобов'язати ТОВ «Медіа Груп Україна» припинити розповсюдження та використання відеозапису випуску телепередачі «Глядач як свідок» у випуску під назвою «Цена любви» від 09.03.2016 року та відеозапису випуску під назвою «Говорить Україна» у випуску під назвою «Вооружен любовью и опасен» від 15.09.2016 року, шляхом вилучення та знищення відеозаписів з веб-сайтів та каналів на веб-сайті «Youtube», стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 100 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 22 травня 2017 р. відкрито провадження по справі.

В подальшому 08 травня 2018 р. позивачем подано заяву про залишення позовних вимог в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди без розгляду.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 08.05.2018 р. позовні вимоги ОСОБА_1 в частині заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Також 08.05.2018 р. позивачем подано заяву про часткову зміну підстав позову та уточнення позовних вимог, відповідно до яких позивач просив визнати недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь і гідність позивача інформацію щодо нього, поширену у телепередачах «Глядач як свідок» у випуску під назвою «Цена любви» від 09.03.2016 року та «Говорить Україна» у випуску під назвою «Вооружен любовью и опасен» від 15.09.2016 року, а саме інформацію про те, що він ОСОБА_1 «альфонс», «збочинець», «має педофилічні схильності», «шахрай», «всеукраїнський шантажист та вимагач», «обібрав до нитки понад 200 жінок», «винахідливий і підступний альфонс», «небезпечний альфонс», та зобов'язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», спростувати шляхом спростувати шляхом повідомлення в ефірі телепередач «Глядач як свідок» і «Говорить Україна» резолютивної частини ухваленого у даній справі судового рішення, та зобов'язати ТОВ « Медіа Група Україна» та ТОВ «Інтернет-Інвест» припинити розповсюдження та використання відеозапису випуску телепередачі «Глядач як свідок» у випуску під назвою «Цена любви» від 09.03.2016 року та відеозапису випуску під назвою «Говорить Україна» у випуску під назвою «Вооружен любовью и опасен» від 15.09.2016 року, шляхом вилучення та знищення відеозаписів з веб-сайтів та каналів на веб-сайті «Youtube».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що 09.03.2016 року о 16 годині 20 хвилин в ефірі телерадіоорганізації Телерадіокомпанія «Україна», здійснювалась трансляція телепередачі «Глядач як свідок», а саме випуск під назвою «Цена любви», а також 15.09.2016 року о 19 годині 45 хвилин, в ефірі телерадіоорганізації Телерадіокомпанія «Україна», здійснювалась трансляція телепередачі «Говорить Україна», а саме випуск під назвою «Вооружен любовью и опасен». Зазначеними випусками телепрограм, було розповсюджено недостовірну інформацію про позивача та його особисте життя, в результаті чого було порушено його особисті немайнові права, принижено честь та гідність, оскільки під час трансляції передач, позивач зазначає, що без його згоди були використані фотографії на яких зображений ОСОБА_1, розголошено деталі його особистих стосунків з жінками, в результаті чого було порушено його особисті немайнові права, зокрема право на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України), право на особисте життя та його таємницю (ст. 301 ЦК України), охорону інтересів фізичної особи, яка зображена на фотографіях (ст.308 ЦК України), право на недоторканість особистого і сімейного життя (ст.270 ЦК України), в результаті чого позивач вимушений був звернутись до суду з вище зазначеним позовом.

Як відомо, з 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в матеріалах справи.

Представник відповідача Матросов Д.Г., який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія» в судовому засіданні заперечував проти позову, надав суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи ТОВ «РРП Груп» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на спотворені факти викладені в матеріалах справи.

Представник відповідача ТОВ «Медіа Група Україна» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому є можливим розгляд справи в відсутності вказаного представника.

Суд заслухавши пояснення представника позивача, позивача, представника відповідача та представника третьої особи, пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши письмові докази подані до матеріалів справи, встановив наступне.

Як вказує позивач, 9 березня 2016 року о 16 годині 20 хвилин в ефірі телерадіоорганізації Телерадіокомпанія «Україна», здійснювалася трансляція телепередачі «Глядач як свідок», а саме випуск під назвою «Цена любви». Відеозапис телепередачі «Глядач як свідок» від 9 березня 2016 року було поширено на сайті https://svidok.kanalukraina.tv/ru/... у вільному доступі, а також на сайті YouTube за адресою https://www.youtube.com/...

15 вересня 2016 року о 19 годині 45 хвилин в ефірі телерадіоорганізації Телерадіокомпанія «Україна», здійснювалася трансляція телепередачі «Говорить Україна», а саме випуск під назвою: «Вооружен любовью и опасен». Зазначеним випуском телепрограми. Відеозапис телепередачі «Говорить Україна» «Вооружен любовью и опасен» від 15 вересня 2016 року було поширено на сайті https://govoryt-ukraina.tv/ru/... у вільному доступі, а також на сайті YouTube за адресою https://www.youtube.com/...

У п. 15 Постанова Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року № 1 зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

За змістом вищевикладеного, пред'являючи вимоги про спростування інформації, доведенню, серед іншого, підлягає також факт поширення спірної інформації відповідачами.

Встановлення зазначеного вище факту є істотною обставиною для справи і від його встановлення залежить правильне вирішення цього спору, при цьому, питання оцінки представлених на вирішення спору доказів на предмет допустимості, належності та достатності є компетенцією суду, який вирішує спір.

Позивачем, на підтвердження факту поширення Відповідачем спірної інформації, до матеріалів справи надано: компакт-диск із відеозаписом телепередачі «Глядач як свідок» від 9 березня 2016 року; компакт-диск із відеозаписом телепередачі «Говорить Україна» від 15 вересня 2016 року; компакт-диск із відеозаписом «0017-01-2018».

Відповідно до ч. 4. ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту.

У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку, вказане передбачене ч. 5 ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» ані зі скаргою на зміст телепередач під назвою «Глядач як свідок» і «Говорить Україна», ані з проханням надати чи зберегти відеозаписи даних телепередач протягом встановленого законодавством строку зберігання телепередач.

Крім того, суду не надано жодних доказів що саме відповідачі є автором твору - випусків, які як вважає позивач порушили його особисті (немайнові) права.

Також слід зазначити, що на відносини в галузі телебачення і радіомовлення незалежно від їхньої форми власності, мети створення, виду статутної діяльності, а також від способу розповсюдження телерадіопрограм та передач, розрахованих на масове приймання споживачами розповсюджується дія Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» відповідальність за зміст програм та передач несе керівник телерадіоорганізації або автор (автори) програми та/чи передачі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.2. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, вказували суду на те, що свідок ОСОБА_7 є другом позивача з 2015 року, і також бачила по телевізору передачу в якій говорили про ОСОБА_1, називали його альфонсом і оприлюднювали другу інформацію яка є принизливою та не правдивою. Телевізійна передача називалась «Глядач як свідок» сам випуск називався «Ціна кохання», вказана передача виходила в ефір приблизно два роки тому, в ній були показані фотокартки ОСОБА_1 на яких вона його впізнала, дану передачу дивилась не тільки вона а і інші спільні друзі і всі були обурені обставинами викладеними в даній передачі, однак її ставлення до позивача не змінилось.

Свідок ОСОБА_8 вказувала суду на те, що знає позивача 8 років, також мала нагоду бачити на телеканалі «Україна» передачу в якій була мова про ОСОБА_1, в даній передачі розповідали речі які не відповідають дійсності, в передачі показували фотокартки ОСОБА_1, висловлювались образи в його адресу, говорили про е, що він є шахраєм, альфонсом, не порядною людиною, що не є правдою.

Частиною 1 ст. 277 ЦК України зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України.

Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації згідно до ст. 299 ЦК України.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. п. 19 Постанови від 27.02.2009 N 1.

За змістом вищевикладеного, пред'являючи вимоги про спростування інформації, доведенню, серед іншого, підлягає також факт поширення спірної інформації саме відповідачами.

Встановлення зазначеного вище факту є істотною обставиною для справи і від його встановлення залежить правильне вирішення цього спору, при цьому, питання оцінки представлених на вирішення спору доказів на предмет допустимості, належності та достатності є компетенцією суду, який вирішує спір.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року № 1 передбачено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Так, єдиним належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, можуть бути дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені п. 12 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року № 1.

Разом з тим, з відповіді ТОВ «Інтернет Інвест» від 26.02.2018 № 882 взагалі не вбачається, що Товариство є власником сайтів https://svidok.kanalukraina.tv/ru/, https://govoryt-ukraina.tv/ru/. Власниками доменного імені та веб-сайту можуть бути дві різні особи. Така ситуація можлива, коли власник доменного імені передає його у власність або користування іншій особі на підставі відповідного договору або ж коли воно здійснюється без належної правової підстави, про що адміністратор та реєстратор не повідомляються.

Європейський суд з прав людини, який в своєму рішенні у справі "Паеффген проти Німеччини (PAEFFGEN GMBH v. Germany, № 25379/04, 21688/05, 21722/05, 21770/05, ECHR 2007)", вказав на те, що власник доменного імені вправі самостійно визначати способи його використання (розмістити рекламу, сайт про послуги і товари, зробити доступ платним або безкоштовним, здавати доменне ім'я в оренду, продати його). Тому виключне право на використання доменного імені має економічну цінність, а відповідно являється правом власності в змісті статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» від 05.05.2011 року (п. 32) вказується про те, ніхто не може нести відповідальність за інформацію, що міститься в Інтернеті, автором якої він не є, якщо він або не привласнив цю інформацію як свою, або не відмовився виконати судовий припис щодо видалення зазначеної інформації.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

З урахуванням вищенаведеного, всупереч ст. 77, 78 ЦПК України, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що Відповідач ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» здійснив трансляцію передач «Глядач як свідок» і «Говорить Україна», а тому покладення на відповідача відповідальності у вигляді спростування поширеної інформації, є безпідставним.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки позивачем не надано доказів які б підтвердили дані обставини.

Керуючись ст. ст. 3, 32 Конституції України, ст. ст. 23, 200, 201, 277, 299 ЦК України, ст. ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 267, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позова ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна», 3-я особа: ТОВ «РРП Груп» про захист честі, гідності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В.П'ятничук