Справа № 405/4174/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2019 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретарів : Фришко А.Ю., Осіпової С.В.

позивача : ОСОБА_1

представника відповідача : Григоренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького Національного медичного університету про поновлення порушених конституційних прав працівника на відпочинок,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просила визнати бездіяльність відповідача, яка виразилась у не прийняті у належний спосіб своєчасного і законного рішення про надання їй, як жінці-працівнику за її бажанням належних днів відпусток для відпочинку - протиправною та такою, що порушує її конституційні та трудові права, зокрема право на відпочинок; зобов`язати відповідача вчинити певні дії - із дня ухвалення рішення судом - негайно видати наказ і фактично надати їй належні оплачувані дні відпусток за посадою в.о. декана міжнародного медичного факультету, а саме: додаткової соціальної відпустки (як жінці, яка має двох дітей віком до 15-ти років та дитину з інвалідністю) за 2018 рік та 2019 рік загальною тривалістю 34 календарні дні та основної щорічної відпустки тривалістю 56 календарних днів, у повному обсязі - для фактичного використання - відпочинку. Рішення суду звернути до негайного виконання.

Позов обґрунтовує тим, що з 22.04.2016 року у відповідності до наказу ректора № 04/22/1-ок від 21.04.2016 року вона була прийнята на роботу та є найманим працівником Донецького Національного медичного університету, в якому з 16.09.2016 року до 02.12.2018 року перебувала на посаді начальника відділу міжнародних зв`язків, що був розташований у місті Кропивницький, будинок № АДРЕСА_1 .

На початку грудня 2018 року, у зв`язку із переведенням відділу міжнародних зв`язків в іншу місцевість - місто Краматорськ Донецької області, за згодою сторін, згідно наказу № 12/03/2-пр від 03.12.2018 року керівника навчального закладу - ректора університету, з 03 грудня 2018 року була переведена на іншу роботу і призначена на ставку на посаду та фактично приступила до виконання обов`язків декана міжнародного медичного факультету. При цьому, факультет розташований та працівники здійснюють свою професійну діяльність за фактичною адресою: АДРЕСА_1 , тобто за вказаною адресою знаходиться її основне робоче місце.

У відповідності до наказу ректора № 12/03/2-пр від 03.12.2018 року, з цього числа, тобто з 03.12.2018 року, їй встановлені та виплачувалась заробітна плата (грошові виплати) за вказаною (основною) посадою - посадовий оклад в сумі 6 784,00 грн., з виплатою 15% надбавки за науковий ступінь та 10% доплатою за вислугу років, виходячи з розміру цього посадового окладу (КПКВ 2301070 спеціальний фонд).

20.02.2019 року працівником кадрового органу відповідача їй було запропоновано для ознайомлення наказ від 19.02.2019 року № 02/20/1-з за підписом в.о. ректора, професора Герасименка А.І. про звільнення з 20.02.2019 року з посади за основним місцем роботи - в.о. декана міжнародного медичного факультету на ставку за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із виявленою невідповідністю її, як працівника, займаній посаді, виконування робіт внаслідок недостатньої кваліфікації.

21.02.2019 року, не погоджуючись із вказаним наказом, вона звернулась до Ленінського районного суду міста Кіровограда з позовом про поновлення на роботі, який судом задоволено у повному обсязі. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда у справі № 405/1347/19 (провадження № 2/405/189/19) від 24.04.2019 року наказ в.о. ректора ОСОБА_4 № 02/20/1-з від 19.02.2019 року про припинення трудового договору та про звільнення з 20.02.2019 року з посади в.о. декана міжнародного медичного факультету, як незаконний, - скасовано та з 20.02.2019 року, згідно цього ж рішення суду, поновлено на вказаній посаді.

03.05.2019 року Ленінським районним судом м. Кіровограда у вказаній справі оформлені і видані 2 виконавчі листи, зокрема про негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі на посаді в.о. декана міжнародного медичного факультету та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу за цією посадою.

06.05.2019 року відповідною письмовою заявою, із додаванням усіх необхідних копій судових документів, вона звернулася до в.о. ректора цього навчального закладу ОСОБА_3 , з вимогами, зокрема відновити її на роботі та здійснити необхідні дії за цим рішенням, зокрема поновити на посаді, здійснити необхідні нарахування та виплати по заробітній платі, а також починаючи із дня відновлення мене на вказаній посаді, надати усі належні дні відпусток за 2018 та 2019 роки для їх фактичного використання, тобто для відпочинку.

07.05.2019 року, після отримання її письмової заяви від 06.05.2019 року та інших судових документів, за підписом в.о. ректора ОСОБА_3 у навчальному закладі виданий наказ № 05/07/1-п, згідно якого, відповідно до рішення суду від 24.04.2019 року, виконавчих листів Ленінського районного суду м. Кіровограда у справі № 405/1347/19 (провадження № 2/405/189/19), письмової заяви від 06.05.2019 року, її з 20.02.2019 року поновлено на посаді в.о. декана міжнародного медичного факультету (основним місцем роботи), зобов`язано: в.о. головного бухгалтера навчального закладу виплатити компенсацію за час вимушеного прогулу з 20.02.2019 року, начальника відділу кадрів внести запис до трудової книжки про поновлення на цій посаді, а також відповідно до п. 4.2. цього ж наказу визначено про надання належних днів відпусток за 2018 та 2019 роки для їх фактичного використання без чіткого зазначення конкретного періоду їх надання. Текст наказу від 07.05.2019 року № 05/07/1-п був офіційно оприлюднений на веб - сторінці навчального закладу: dnmu.edu.ua.

08.05.2019 року, перебуваючи у кадровому органі навчального закладу, у відповідності до своєї заяви, нею власноручно були подані відповідні письмові заяви від 08.05.2019 року про надання обов`язкових днів відпочинку, як працівнику з певними пільгами, які передбачені вимогами Конституції України та нормами іншого законодавства України і є обов`язковими для виконання усіма підприємствами і установами, у певній черговості, а саме: соціальної відпустки за 2018 рік тривалістю 17 календарних днів; соціальної відпустки за 2019 рік тривалістю 17 календарних днів; основної щорічної відпустки у кількості 56 днів за відновленою посадою - в.о. декана міжнародного медичного факультету. Загальна кількість днів відпочинку становить 90 днів. Оригінали заяв були прийняті відповідним фахівцем відділу кадрів в цей же день, але до теперішнього часу не розглянуті, належне рішення ним не прийнято, що порушує її конституційні права, як жінки-працівника.

28.05.2019 року, у відповідь на заяву від 06.05.2019 року, від відповідача отримана формальна письмова відповідь вих. № 635 від 24.05.2019 року за підписом в.о. ректора ОСОБА_3 , згідно пункту 3 якої вбачається, що станом на 15.05.2019 року її щорічна основна відпустка складає всього 17 календарних днів та зазначено, що їй знову необхідно звернутись до відділу кадрів з окремою заявою.

З письмовою заявою від 28.05.2019 року вона знову звернулась до в.о. ректора з повторною вимогою надати дні відпусток для відпочинку, а саме: з 03.06.2019 року по 03.09.2019 року, з урахуванням загальнодержавних святкових днів: 16.06 - Трійця, 28.06 - день Конституції України, 24.08 - день Незалежності України, для їх фактичного використання у наступній черговості: соціальної відпустки за 2018 рік тривалістю 17 календарних днів; соціальної відпустки за 2019 рік тривалістю 17 календарних днів; основної щорічної відпустки у кількості 56 днів за відновленою судом посадою в.о. декана міжнародного медичного факультету.

Вказана письмова заява 28.05.2019 року, була прийнята провідним фахівцем відділу кадрів відповідача, однак, до теперішнього часу усі вищезазначені письмові заяви, як жінки-працівника у належний і законний спосіб в.о. ректора ОСОБА_3 не вирішені, чим грубо порушуються її конституційні та інші трудові права, оскільки у такий спосіб вона фактично позбавлена свого конституційного права на відпочинок, а тому посилаючись на вказані обставини, норми чинного законодавства, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 04.06.2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

18.06.2019 року позивачем подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої вона просить пункт 3 первісного позову залишити без змін, після слів «у повному обсязі - для фактичного використання - відпочинку» доповнити з 03.06.2019 року по 03.09.2019 року включно.

05.07.2019 року відповідачем подано відзив на позов. Відповідач позов не визнав, просить відмовити в його задоволенні, в обґрунтування заперечень зазначено, що відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства надавались відповіді на її заяви та роз`яснювався порядок та кількість нарахованих днів відпустки. При цьому, при виконанні рішення суду про поновлення її на роботі, позивачу була виплачена компенсація за невикористані дні відпусток, а тому позовні вимоги є безпідставними.

30.09.2019 року позивач подала суду заяву про залишення без розгляду вимог уточненої позовної заяви.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та наданих нею письмових поясненнях, просила позов задовольнити та зобов`язати відповідача надати їй 44 дні основної щорічної оплачуваної відпустки, 12 днів основної щорічної відпустки за власний рахунок та 17 днів додаткової соціальної відпустки за власний рахунок.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на обставини. викладені у відзиві на позов та запереченнях, просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що з 22.04.2016 року, відповідно до наказу ректора № 04/22/1-ок від 21.04.2016 року, позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу, є найманим працівником Донецького Національного медичного університету. До 03.12.2018 року перебувала на посаді начальника відділу міжнародних зв`язків, який розташований у місті Кропивницький, будинок № АДРЕСА_1.

З 13.11.2018 року, поряд з виконанням обов`язків начальника відділу міжнародних зв`язків, на ОСОБА_1 додатково було покладено виконання обов`язків декана міжнародного медичного факультету згідно наказу відповідача № 400. З початку грудня 2018 року, у зв`язку із переведенням відділу міжнародних зв`язків в іншу місцевість: м. Краматорськ Донецької області, за згодою сторін, згідно наказу № 12/03/2-пр від 03.12.2018 року керівника навчального закладу - ректора університету, ОСОБА_1 була переведена на іншу роботу і призначена на ставку на посаду та фактично приступила до виконання обов`язків декана міжнародного медичного факультету Донецького Національного медичного університету, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , будинок 1.

У відповідності до наказу ректора № 12/03/2-пр від 03.12.2018 року, з цієї дати ОСОБА_1 встановлена та виплачувалась заробітна плата за вказаною посадою - посадовий оклад в сумі 6 784,00 грн., з виплатою 15% надбавки за науковий ступінь та 10% доплатою за вислугу років, виходячи з розміру цього посадового окладу (КПКВ 2301070 спеціальний фонд).

Згідно наказу ректора № 09/03/6 К-пр від 03.09.2018 року, у зв`язку із реорганізацією кафедр ДонНМУ, з 03.09.2018 року ОСОБА_1 була переведена і до теперішнього часу здійснює професійну діяльність на посаді доцента кафедри української та російської мови на 0,5 ставки за сумісництвом, з окладом 3 013,00 грн., з виплатою 15% надбавки за науковий ступінь та 10% доплатою за вислугу років, виходячи з розміру цього посадового окладу (КПКВ 2301070 загальний фонд).

Наказом від 19.02.2019 року № 02/20/1-3 за підписом в.о. ректора, професора ОСОБА_4 про звільнення ОСОБА_1 з 20.02.2019 року її звільнили з посади в.о. декана міжнародного медичного факультету на ставку за п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із виявленою невідповідністю її, як працівника, займаній посаді, виконування робіт внаслідок недостатньої кваліфікації.

Як вбачається із даного наказу позивачу, при звільненні, нараховано компенсацію за невикористані відпустки за період роботи з 22.04.2016 року по 20.02.2019 року, що складає: основна щорічна відпустка - 12 календарних днів; додаткова щорічна відпустка - 11 календарних днів; додаткова соціальна відпустка, як жінці, що має двох дітей віком до 15 років та дитину інваліда за 2018 рік та 2019 рік - 34 календарних дні, тобто за 57 днів в сумі 20 108,46 грн., та здійснено їх виплату, що підтверджується довідкою Донецького Національного медичного університету від 04.07.2019 року.

Суд приходить до висновку, що при звільненні позивача, відповідачем проведені дії щодо розрахунку з нею при звільненні у відповідності до вимог чинного законодавства.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.04.2019 рокупозов ОСОБА_1 до Донецького Національного медичного університету про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу і виконання нижче оплачуваної роботи задоволено. Скасовано наказ в.о. ректора Донецького Національного медичного університету ОСОБА_4 від 19.02.2019 року № 02/20/1-з про припинення трудового договору та звільнення 20.02.2019 року ОСОБА_1 , в.о. декана міжнародного медичного факультету на ставку 20.02.2019 року у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді, виконування робіт внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п. 2 ч. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді в.о. декана міжнародного медичного факультету Донецького Національного медичного університету з 20.02.2019 року та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 368,28 грн. Вирішено питання щодо судових витрат та допущення рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу.

Вказане рішення суду відповідачем не оскаржувалось, набрало законної сили і на його виконання позивач отримала виконавчі листи, які були звернуті до виконання.

Як встановлено в судовому засіданні 06.05.2019 року позивач із необхідними копіями судових документів: рішенням суду та виконавчими листами звернулася до в.о. ректора навчального закладу ОСОБА_3 , з вимогами поновити її на посаді та здійснити необхідні нарахування та виплати по заробітній платі, а також починаючи із дня відновлення на посаді, надати усі належні дні відпусток за 2018 та 2019 роки для їх фактичного використання, тобто для відпочинку.

07.05.2019 року за підписом в.о. ректора ОСОБА_3 виданий наказ № 05/07/1-п, яким скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 19.02.2019 року № 02/20/1-з, поновлено її на посаді виконуючого обов`язки декана міжнародного факультету з 20.02.2019 року; зобов`язано: в. о. головного бухгалтера навчального закладу виплатити компенсацію за час вимушеного прогулу з 20.02.2019 року, начальника відділу кадрів внести запис до трудової книжки про поновлення її на цій посаді, відповідно до п. 4.2. цього ж наказу визначено про надання належних позивачу днів відпусток за 2018 та 2019 роки для їх фактичного використання.

Наказ був офіційно оприлюднений на веб - сторінці навчального закладу: dnmu.edu.ua).

Наказом Донецького Національного медичного університету за підписом в.о. ректора ОСОБА_3 № 05/13/4п від 13.05.2019 року внесено зміни до наказу № 05/07/1-п від 07.05.2019 року шляхом виключення із тексту наказу пункту 4.2.

Як встановлено в судовому засіданні позивач неодноразово зверталась із заявами про надання їй обов`язкових днів відпочинку, як працівнику з певними пільгами, які передбачені вимогами Конституції України та нормами іншого законодавства України та є обов`язковими для виконання усіма підприємствами і установами, у певній черговості, а саме: соціальної відпустки за 2018 рік тривалістю 17 календарних днів; соціальної відпустки за 2019 рік тривалістю 17 календарних днів; основної щорічної відпустки у кількості 56 днів за відновленою посадою - в.о. декана міжнародного медичного факультету, а саме: 06.05.2019 року, 08.05.2019 року та 28.05.2019 року.

28.05.2019 року нею отримана відповідь за вих. № 635 від 24.05.2019 року за підписом в.о. ректора ОСОБА_3 на її заяву від 06.05.2019 року, згідно якої позивачу роз`яснено, що її щорічна основна відпустка складає 17 календарних днів.

Вдруге на адресу позивача була надіслана відповідь за № 712 від 12.06.2019 року, в якій було зазначено що наказом № 02/20/1-3 від 19.02.2019 року «Про припинення трудового договору» було передбачено здійснення компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 22.04.2016 року по 20.02.2019 року, що складає: основна щорічна відпустка - 12 календарних днів; додаткова щорічна відпустка - 11 календарних днів; додаткова соціальна відпустка (як жінці яка має двох дітей віком до 15 років та дитину інваліда) за 2018 та 2019 роки - 34 календарних дні. При звільненні, в березні 2019 року, позивачу було нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку (57 днів) в сумі 20 108,46 грн.

Відповідач у відповіді зазначив, що станом на 11.06.2019 року щорічна основна відпустка позивача складає 22 календарних дні.

Щодо надання позивачу відпустки з 03.06.2019 року керівництвом університету було зазначено, що університетом заява про надання днів відпустки отримана 10.06.2019 року, тобто після зазначеного в заяві терміну. Крім того, відносно неї, наказом № 215 від 08.05.2019 року порушено службове розслідування, відповідно до якого вона повинна надати пояснення з приводу її роботи на посаді в.о. декана ММФ та виявлених фактів порушення виконавчої та трудової дисципліни. Станом на 11 червня пояснення не надані бо з 08.05.2019 року вона перебуваєте на лікарняному. В листі-відповіді зазначено, що керівництво університету наполягає на негайному наданні лікарняного, за визначений період, в іншому випадку відсутність робітника на робочому місці буде визнана прогулом, а питання надання щорічної відпустки буде вирішено після надання лікарняного листа та пояснень за наказом № 215. Відповідач зазначає що позивач протягом червня 2019 року на робочому місці не з`явилася, причин відсутності керівництву не пояснила.

Статтею 22 Конституції України встановлено, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Частиною 3 статті 24 Конституції України передбачено, рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: зокрема, спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Частина 1 статті 43 Конституції України встановлює, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено - держава створює умови для повного здійснення громадянином права на працю.

Частина 4 статті 43 Конституції України визначає, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частинами 6 і 7 цієї ж статті передбачений гарантований громадянам захист від незаконного звільнення, а також право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Вимогами ст. 45 Конституції України закріплено право на відпочинок кожному, хто працює. При цьому, приписами частини 2 цієї ж статті визначено, зокрема, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Стаття 64 Конституції України встановлює, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 2 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) встановлено, працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці тощо та інші пільги та соціальні гарантії.

У відповідності до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, неухильно додержуватись законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно ст. 153 КЗпП України зобов`язує роботодавця створювати належні, безпечні і здорові умови праці.

Вимогами ст. 22 КЗпП України визначено, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, не допускається.

Вимогами ст. ст. 74 -76 КЗпП України законодавцем встановлені обов`язкові щорічні (основна і додаткові) відпустки для працівників.

Статтею 79 КЗпП України встановлені порядок і умови надання щорічних відпусток. При цьому, щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Частиною 4 статті 79 КЗпП України визначено черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Частиною 5 цієї ж статті 79 КЗпП України встановлено, конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Водночас із цим, п. 1 ч. 1 статті 80 КЗпП України визначено, що на вимогу працівника щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період у разі порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п`ята статті 79 цього Кодексу).

Статтею 81 КЗпП України встановлено право за бажанням працівника на щорічну відпустку, який переведений на інше робоче місце, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення.

Частиною 4 статті 83 КЗпП України визначено за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Положеннями статті 182-1 КЗпП України визначені умови додаткових відпусток для жінки, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю.

Зазначена у частині першій цієї статті відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.

За вказаних обставин статті 182-1 КЗпП України щодо надання відпустки для жінок цієї категорії, будь-яка компенсація у грошовій формі за невикористання цієї відпустки та/або при звільненні, законодавцем не передбачена.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відпустки» - державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 2 цього ж Закону передбачено право на відпустки громадян, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство), яке забезпечуєтьсягарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом та забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Види відпусток встановлені статтею 4 цього Закону, зокрема основна щорічна, а також соціальні, зокрема, додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або дитину та/або повнолітню дитину - особу з інвалідністю.

При цьому, ч. 1 статті 6 Закону передбачено, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Водночас із цим, частиною 6 статті 6 Закону передбачено, керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України № 346 від 14.04.1997 року.

В додатку до цього Порядку в розділі 4 частини 3 визначено, що ректор, директор, завідувач, директор (завідувач) філіалу; проректор (заступник директора), діяльність якого безпосередньо пов`язана з навчально-виховним або науковим процесом; вчений секретар, декан факультету, завідувач: відділення, аспірантури (інтернатури, ординатури), докторантури, виробничої практики, що одночасно виконують в цьому вищому навчальному закладі, закладі післядипломної освіти, професійно-технічному навчальному закладі педагогічну роботу обсягом не менш як 1/3 відповідної річної норми мають право на відпустку тривалістю 56 календарних днів за період роботи з 20.02.2019 року.

Згідно положень ч. 5 статті 10 Закону право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.

Водночас із цим у відповідності до п. 1 ч. 7 ст. 10 Закону щорічні відпустки повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві за бажанням працівника надаються жінкам - які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю.

Положеннями ч. 13 п. 4 ст. 10 Закону встановлено, щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються, зокрема, жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю.

Судом встановлено, що позивач має на утриманні двох дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом дитинства, що підтверджується посвідченням на ім`я позивача Серії НОМЕР_1 та доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., а тому позивач має право на отриманнядодаткової соціальної відпустки тривалістю 17 днів.

Частиною 14 ст. 10 Закону передбачено, керівним, педагогічним, науковим, науково-педагогічним працівникам, спеціалістам навчальних закладів щорічні відпустки повної тривалості у перший та наступні робочі роки надаються у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу.

Статтею 11 Закону законодавцем визначені умови обов`язкового перенесення щорічної відпустки на вимогу працівника на інший період.

Частиною 3 ст. 11 цього ж Закону передбачено, щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Статтею 19 Закону передбачені умови і строки надання додаткової відпустки жінкам - працівникам, які мають дітей або дитину з інвалідністю.

Така щорічна додаткова оплачувана відпустка надається тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки, її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Частиною 4 статті 22 Закону законодавцем визначено та безальтернативно встановлено, виключно за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

У відповідності до п. 2 ч. 1 статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову позивача, в частині поновлення її права на надання відпусток та відмови в задоволенні вимог щодо визнання позову в частині визнати бездіяльність відповідача, яка виразилась у не прийняті у належний спосіб своєчасного і законного рішення про надання їй, як жінці-працівнику за її бажанням належних днів відпусток для відпочинку - протиправною та такою, що порушує її конституційні та трудові права, зокрема право на відпочинок.

Практика Європейського суду з прав людини дає ґрунтовні підстави для ствердження, що під час вирішення питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

В контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поняття «майно» охоплює, як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які, заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»).

Стаття 1 вказаного Першого протоколу повинна бути застосована судом для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Таким чином, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі, якщо особу не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за вимогами, що випливають з трудових відносин від сплати судового збору позивач звільнена від понесення таких витрат, а тому, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, якої визначено, що у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в сумі 1 921,00 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Донецького Національного медичного університету про поновлення порушених конституційних прав працівника на відпочинок задовольнити частково.

Зобов`язати Донецький Національний медичний університет надати ОСОБА_1 надати основну оплачувану щорічну відпустку тривалістю 44 календарні дні, 12 днів основної щорічної відпустки за власний рахунок та 17 днів додаткової соціальної відпустки за власний рахунок для фактичного використання відпочинку.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Донецького Національного медичного університету на користь держави судові витрати в сумі 1 921,00 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу підлягає негайному виконанню.

Рішення в повному обсязі виготовлене 31.1.2019 року.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_3 .

Відповідач: Донецький Національний медичний університет, 84404 Донецька обл., м. Лиман, вул. Привокзальна, 27, .

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко