Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 456/2632/15-ц

провадження № 61-29402св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М. Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 рокуу складі судді Саса С. С. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б. , Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (далі - ПАТ «Львівгаз») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідач є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 . ПАТ «Львівгаз» надавало споживачу послуги, а вона їх отримувала, однак кошти за них не сплачувала, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість в розмірі 21 340,95 грн. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 грудня 2012 року у справі № 1323/6774/2012 скасовано судовий наказ Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Львівгаз» боргу за спожитий природний газ в розмірі 21 340,95 грн та судового збору в розмірі 107,30 грн. Враховуючи викладене, ПАТ «Львівгаз» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_1 зазначила, що позовні вимоги не підтверджені доказами, є безпідставними і необґрунтованими. З доданих до позовної заяви копій документів, зокрема з розрахунку заборгованості, вбачається, що абонентом-споживачем є ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 Позивачем не надано жодних документів щодо виконання чи невиконання боржником умов договору та щодо вжиття ПАТ «Львівгаз» заходів для його виконання. Позивач надав суду два акти про відключення від газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 , які складені стосовно ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 Договір про надання послуг з газопостачання від 17 січня 2008 року № 4141461 підписаний не нею, а іншою особою. У пункті 1 даного договору не вказано адреси і номера будинку, до якого постачається газ, типу лічильника, його заводського номера, показників, номера пломби, місця встановлення лічильника, дати останньої повірки та її періодичності. Крім цього, з 09 вересня 1988 року вона зареєстрована і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Про виникнення боргу позивач дізнався у 2009 році, тому перебіг позовної давності закінчився у 2012 році, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що договір від 17 січня 2008 року № 4141461, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Львівгаз» (далі - ВАТ «Львівгаз») та ОСОБА_1 , не містить адреси і номера будинку, до якого виконавець зобов`язується постачати газ, не зазначено типу лічильника, його показників, місця встановлення лічильника, дати останньої повірки та її періодичності. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості абонентом-споживачем (номер абонента НОМЕР_1 ) є ОСОБА_2 , а не відповідач ОСОБА_1 . З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що вона з 09 вересня 1988 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до актів від 20 травня 2010 року, від 15 грудня 2010 року, від 22 лютого 2011 року, від 18 квітня 2011 року вони складені комісією ПАТ «Львівгаз» щодо абонента ОСОБА_2 . Позивач не надав доказів того, що відповідач ОСОБА_1 отримувала послуги з газопостачання і доказів наявності в неї заборгованості в розмірі 21 340,95 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Львівгаз» задоволено. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Львівгаз» 21 340,95 грн заборгованості за надання послуг з газопостачання, 121,80 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 267,96 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 121,80 грн недоплаченого судового збору при поданні позовної заяви.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 у первісному вигляді належав ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 1996 року, в подальшому був реконструйований та в експлуатацію не введений. 18 квітня 2011 року надання послуг з газопостачання у реконструйований будинок відповідача припинено у зв`язку з наявністю заборгованості, яка виникла в період користування послугами відповідачем як власником будинку із серпня 2010 року по квітень 2011 року. Крім цього, газопостачання у реконструйований будинок відповідача здійснювалося відповідно до укладеного між сторонами договору від 17 січня 2008 року № 4141461. Користувачами послуг з газопостачання є дві особи, облік наданого газу здійснювався відповідно до показників встановленого лічильника № 486584, а нарахування плати за послуги з газопостачання здійснено згідно з вимогами Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року № 2246, та постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що діяли у відповідний період надання послуг, від 10 грудня 2009 року № 1398 та від 13 липня 2010 року № 812. Реєстрація відповідача в іншому місці не звільняє її як сторону договору та власника приміщення від необхідності виконання своїх обов`язків з оплати наданих послуг. Доводи відповідача про те, що вона не укладала з позивачем договору про надання послуг з газопостачання, не підтверджені жодними доказами, такий договір є чинним, не визнаний недійсним та не оспорювався у встановленому законом порядку. Останній платіж на погашення заборгованості за надані послуги з газопостачання відповідач здійснила у серпні 2010 року, а 17 вересня 2012 року, тобто в межах трирічної позовної давності, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення суми боргу, що свідчить про переривання позовної давності, перебіг якої розпочався заново, тому, звернувшись з даним позовом 12 червня 2015 року, ПАТ «Львівгаз» не пропустило позовну давність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 червня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що стягуючи заборгованість за надані послуги з газопостачання, апеляційний суд дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про те, що на час виникнення заборгованості вона була власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Встановивши, що абонентом-споживачем послуг з газопостачання за вказаною адресою є ОСОБА_2 , суди не звернули уваги на те, що саме він є належним відповідачем в цій справі. Під час розгляду справи судами вона наголошувала на тому, що не підписувала договір від 17 січня 2008 року № 4141461 про надання послуг з газопостачання, її представник заявляв відповідні клопотання, однак почеркознавча експертиза не призначалася. Крім цього, суди не врахували, що договір від 17 січня 2008 року № 4141461 про надання послуг з газопостачання підписано уповноваженою особою ВАТ «Львівгаз», від імені якого діє Стрийське управління по експлуатації газового господарства, однак з позовом до суду звернулося ПАТ «Львівгаз», яке не було стороною цього договору. Рішення суду першої інстанції не містить висновків щодо заяви про застосування позовної давності, а переглядаючи справу в апеляційному порядку апеляційний суд не з`ясував, коли у відповідача утворилася заборгованість та коли позивач про неї дізнався, тому безпідставно відмовив у застосуванні позовної давності.

У грудні 2017 року ПАТ «Львівгаз» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 червня 2017 року - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Стрийського міськрайонного суду Львівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 травня 2018 року справу № 456/2632/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 17 січня 2008 року між ВАТ «Львівгаз» (виконавець), яке змінило назву на ПАТ «Львівгаз», та ОСОБА_1 (споживач) було укладено договір № 4141461 про надання послуг з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір), за умовами якого виконавець зобов`язався безперервно надавати споживачу та членам його сім`ї, іншим особам, які зареєстровані в житловому приміщені, послуги з постачання природного газу для побутового споживання з гарантованим рівнем надійності, безпеки, якості та тиску, а споживач зобов`язалася своєчасно здійснювати оплату за спожитий природний газ і користування послугами за встановленими згідно із законодавством цінами в термін і на умовах, передбачених договором. (пункт 1 Договору).

Відносини між громадянами (споживачами природного газу) та газопостачальною організацією регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та Правилами надання послуг з газопостачання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року № 2246 (далі - Правила № 2246), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги -результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з пунктами 1, 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 4 Правил № 2246 послуги з газопостачання надаються споживачеві на підставі договору, що укладається між ним та газопостачальним підприємством відповідно до типового договору, затвердженого у встановленому порядку.

Позивач надавав послуги з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , однак ці послуги належним чином не оплачувалися, внаслідок чого, згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 18 квітня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 21 340,95 грн. При цьому в наданому позивачем розрахунку заборгованості абонентом-споживачем (номер абонента НОМЕР_1 ) зазначений ОСОБА_2 , а не відповідач ОСОБА_1 .

З актів від 20 травня 2010 року, від 15 грудня 2010 року, від 22 лютого 2011 року, складених комісією ПАТ «Львівгаз», вбачається, що абонент ОСОБА_2 № НОМЕР_1 не допустив представників товариства до будинку по АДРЕСА_1 для зняття показників лічильника.

Згідно з актом від 18 квітня 2011 року № 1332-С абоненту ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 відключено постачання газу у зв`язку із заборгованістю в сумі 25 941,75 грн.

З копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що вона з 09 вересня 1988 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . При цьому з 16 листопада 1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Частиною першою статті 509 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що газопостачання в будинок за адресою: АДРЕСА_1 здійснювалося відповідно до укладеного між сторонами договору від 17 січня 2008 року № 4141461 про надання послуг з газопостачання. При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що реєстрація відповідача в іншому місці не звільняє її як сторону договору від необхідності виконання своїх договірних обов`язків з оплати наданих послуг.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Ідентифікація виконавця підпису споживача в договорі про надання послуг з газопостачання потребує застосування спеціальних знань, що можливо з`ясувати в порядку призначення судом почеркознавчої експертизи.

При розгляді цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій жодною із сторін не заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, тому доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не підписувала договір від 17 січня 2008 року № 4141461 про надання послуг з газопостачання, є необґрунтованими.

Аргументи касаційної скарги про те, що споживачем послуг з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки вищевказаний договір про надання послуг з газопостачання було укладено саме з ОСОБА_1 . При цьому помилкове зазначення комісією ПАТ «Львівгаз» у вищезгаданих актах абонентом-споживачем ОСОБА_2 не може бути підставою для висновку про те, що послуги з газопостачання надавалися тільки йому.

Доводи заявника про те, що в договорі про надання послуг з газопостачання від 17 січня 2008 року № 4141461 не зазначено адреси і номера будинку, до якого постачається газ, заводського номера лічильника, номера пломби, є безпідставними та спростовуються змістом цього договору, копію якого ПАТ «Львівгаз» додано до позовної заяви. Незазначеня у договорі типу лічильника, його показників, місця його встановлення, дати останньої повірки та її періодичності не є підставою для звільнення споживача від обов`язку оплатити надані послуги.

Посилання ОСОБА_1 на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у застосуванні позовної давності, є необґрунтованими з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що заборгованість виникла в період користування відповідачем послугами з газопостачання із серпня 2010 року по квітень 2011 року. Останнє нарахування заборгованості за липень 2010 року в розмірі 1 515,70 грн ОСОБА_1 сплатила в серпні 2010 року. 17 вересня 2012 року ПАТ «Львівгаз» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 21 340,95 грн за спожитий природний газ.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 грудня 2012 року у справі № 1323/6774/2012 було скасовано судовий наказ Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Львівгаз» боргу за спожитий природний газ в розмірі 21 340,95 грн та судового збору в розмірі 107,30 грн.

Таким чином, внаслідок часткової сплати відповідачем наданих позивачем послуг і звернення ПАТ «Львівгаз» до суду із заявою про видачу судового наказу відбулося переривання позовної давності, перебіг якої почався заново у вересні 2012 року, а з цим позовом товариство звернулося до суду у червні 2015 року, тобто в межах позовної давності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що договір від 17 січня 2008 року № 4141461 про надання послуг з газопостачання підписано уповноваженою особою ВАТ «Львівгаз» від імені якого діє Стрийське управління по експлуатації газового господарства, однак з позовом до суду звернулося ПАТ «Львівгаз», яке не було стороною цього договору, є неспроможними. Назва юридичної особи складається з літерального компонування елементів українського алфавіту. Крім того, назва юридичної особи може містити інформацію про мету діяльності, вид, спосіб утворення, залежність юридичної особи, крім обмежень, встановлених актами чинного законодавства України. Наведене свідчить, що назва юридичної особи є її необхідною ознакою, яка забезпечує участь у цивільному обороті від свого імені та слугує засобом її індивідуалізації, що дозволяє відокремити її від інших юридичних осіб. Назва юридичної особи в процесі її «життєдіяльності» може зазнати змін. Зміна назви юридичної особи проявляється в її зовнішній літеральній корекції. Така корекція впливає на ідентифікацію юридичної особи в цивільному обороті. В результаті зміни назви юридичної особи структура цивільних правовідносин не страждає.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване у повному обсязі, то вимоги заявника про скасування рішення місцевого суду не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов