Провадження №2/748/637/19
Єдиний унікальний № 214/1857/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокум. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Майбороди С.М.,

при секретарі: Оніщенко Ю.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 , ( в режимі відеоконференції)

представника позивача - адвоката Зеленкіної Н.Г. ( в режимі відеоконференції),

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Акуленка В.М.,

представника третьої особи - служби у справах дітей

виконкому Саксаганської районної у місті ради - Шульц С.Й. ( в режимі відеоконференції),

представника третьої особи - Гончарівської селищної ради - Ященко Л.М.,

розглянувши в залі суду в місті Чернігові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, Гончарівська селищна рада Чернігівського району та області як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2019 року з Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за підсудністю надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як до законного представника малолітнього ОСОБА_3 , в якому позивач просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 . Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач є власником нерухомого майна по АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстрований малолітній син відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте з лютого 2016 року за вказаною адресою разом з відповідачем не проживає, не приймають участі в утриманні житла. Дитина разом з матір`ю проживають в смт Гончарівське Чернігівського району Чернігівської області.

Позовна заява надійшла до Чернігівського районного суду Чернігівської області на підставі ухвали судді Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, де зазначено, що відповідач ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 проживає в смт.Гончарівське Чернігівського району та області. Дана ухвала стороною позивача щодо порушення правил визначення підсудності не оскаржена. Як слідує зі ст.32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються та передана справа повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Ухвалою суду від 27 червня 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Акуленко В.М., з яким договір про надання правової допомоги укладений 04.09.2019, цього ж числа через канцелярію надав відзив на позов, у відповідності до якого просив відмовити у задоволенні позову, вказавши, що дитина ОСОБА_3 зареєстрований разом з батьком ОСОБА_4 .. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дитина дійсно проживає разом з матір`ю в АДРЕСА_2 без реєстрації. Неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування.

Позивач надала відповідь на відзив, де вказала, що ОСОБА_2 зі своїм сином добровільно змінила місце проживання, визначилась з своїм постійним місцем проживання, відповідач та її син не є членами сім`ї власника квартири, батько дитини у квартирі не проживає, а їй необхідно продати квартиру для здійснення оперативного лікування. Вказувала, що правова позиція Верховного Суду, що викладена в постанові від 21.02.2018 стосується житла, яке належить батьку.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Позивач зазначала, що вона зареєструвала внука у своїй квартирі, відповідач була зареєстрована за іншою адресою. В квартирі по АДРЕСА_1 проживали відповідач з дітьми та її син. В подальшому відповідач забрала дітей та виїхала на постійне місце проживання. Вказала, що відповідач має у власності частину квартири, де може зареєструвати дитину.

Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач вказала, що позивач має у власності три квартири. Вона разом з дітьми та чоловіком проживала в квартирі по АДРЕСА_1 , однак спільне життя не склалось, ОСОБА_1 попросила звільнити її квартиру, вона була вимушена з дітьми поїхати до смт. Гончарівське, де і проживає на даний час. Не заперечувала, що є співвласником 1/5 частини квартири, що фактично належить батькам. ЇЇ батьки зареєстрували у себе старшу дитину, але ОСОБА_3 не зареєстрували. ОСОБА_1 погодилась зареєструвати внука у квартирі, де зареєстрований його батька.

Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради вважали, що малолітня дитина має бути зареєстрована у відповідності до закону та має право на користування житлом, в якому вона зареєстрована.

Представник третьої особи - Гончарівської селищної ради Чернігівського району та області вказала, що ОСОБА_3 має родинні відносини з особою, в житлі якої зареєстрований, та має право користування цим житлом.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне.

Відповідно до копії Витягу про державну реєстрацію прав, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с.5). Зазначені обставини не оспорювались учасниками справи.

Згідно довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби № 40 від 21.02.2019 року, за адресою : АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.6).

У відповідності до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі батьки вказано : ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.8). ОСОБА_3 є внуком позивача ОСОБА_1 ..

Актами від 14.01.2019 та 25.02.2019 року встановлено, що ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 з лютого 2016 року не проживає (а.с.10, 13).

Позивачем надано акт про фактичне проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_4 , що на праві власності належить ОСОБА_7 , однак ОСОБА_4 на час розгляду справи залишається зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 ..

Згідно із положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 березня 2018 року шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

Неповнолітня дитина ОСОБА_3 11.08.2011 року не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між її батьками та дійсно проживає разом з матір`ю в смт.Гончарівське Чернігівського району Чернігівської області.

Враховуючи неповнолітній вік, ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, в якому він зареєстрований разом з батьком та не з власної волі змінив своє місце проживання.

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №296 /2411/16-ц дійшов висновку, що дитина, враховуючи її вік, не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами.

В даному випадку ключовим є визначення поважних причин не проживання у квартирі, про що і зазначено в постанові Верховного Суду, оскільки член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Малолітній ОСОБА_3 був членом сім`ї власника житла, проживав у квартирі власника житла та користувався цим житлом, змінив своє місце проживання не з власної волі, а внаслідок розірвання шлюбу між батьками та неможливості проживати у квартирі позивача з підстав неприязних відносин, що склалися.

Як слідує з повідомлення Гончарівської селищної ради відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_5 . В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 не являється власником вказаної квартири. ОСОБА_2 є співвласником 1/5 частини квартири в м .Кривий Ріг .

Разом з тим, як вказано в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №296 /2411/16-ц наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

В даному випадку спір виник між малолітньою дитиною ОСОБА_3 , що виїхав з житла, в якому був зареєстрований, за волею матері, та його бабусею ОСОБА_1 , що має намір продати належну їй квартиру, в якій зареєстрований внук, для проведення оперативного лікування.

На підтвердження необхідності оперативного втручання позивач надала довідки про встановлення інвалідності, форми індивідуальної програми реабілітації ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , з яких не слідує необхідності термінового оперативного лікування.

Під час розгляду справи не отримано гарантій, що малолітня дитина в подальшому буде зареєстрована за іншою адресою, за якою вона проживає.

Даючи оцінку встановленим обставинам справи та аналізуючи надані суду докази та доводи сторін, в сукупності з письмовими доказами по справі, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.29,405 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, Гончарівська селищна рада Чернігівського району та області як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 30 жовтня 2019 року.

Суддя С. М. Майборода