РІШЕННЯ

Іменем України

22 жовтня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А.,

позивача ОСОБА_5 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Тамара Володимирівна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Тамара Володимирівна, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

26.12.2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В., про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (а.с.1-66 т.1).

27.12.2018 року позивач подала до суду заяву про забезпечення вказаного вище позову ( а.с. 80-86 т.1).

Ухвалою суду від 29.12.2018 року заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.93-94 т.1).

25.01.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Тамара Володимирівна, про визнання заповіту недійсним ( а.с.110-140 т.1).

Ухвалою суду від 28.01.2019 року первісний позов і зустрічний позов були об`єднані в одне провадження (а.с.142-143 т.1)

В обґрунтування свого позову ОСОБА_5 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Бердянськ померла ОСОБА_6 , яка на момент смерті постійно проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , проте була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

З ОСОБА_6 позивач познайомилася влітку 2016 року, з того часу вона стала допомагати їй по господарству, прала речі, купувала ліки та продукти харчування, оскільки ОСОБА_6 проживала одна і у неї була невелика пенсія. У подальшому ОСОБА_6 повідомила її про те, що 14.11.2016р. вона склала на її ім`я заповіт. У ОСОБА_6 є племінниця ОСОБА_3 , з якою вона постійно сварилася. ОСОБА_7 погрожувала ОСОБА_6 скасувати заповіт, тому ОСОБА_6 вирішила продати їй квартиру і вони домовилися про продаж. 03.12.2016 року між ними був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Після укладення договору купівлі-продажу квартири вона вважала, що заповіт був скасований, оскільки оригіналу заповіту не бачила.

Через деякий час після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 повідомила, що у неї стався конфлікт з племінницею і їй нікуди тепер іти, забирати до себе племінниця її не буде. Тому ОСОБА_6 залишилася проживати в квартирі, а з січня 2017 позивач вела з нею спільне господарство, допомагала їй, водила до лікарів, прала, готувала їжу, прибирала. Інколи залишалась ночувати у квартирі, коли ОСОБА_6 просила про це. Також ОСОБА_6 продовжувала надавати допомогу соціальний працівник ОСОБА_8 .

На початку квітня 2017 ОСОБА_6 захворіла. 12.04.2017, за згодою ОСОБА_6 , її було госпіталізовано до Бердянського психоневрологічного диспансеру, вона пролежала на стаціонарі 2 тижні. Після виписки з лікарні ОСОБА_6 потребувала догляду, на її прохання, вона забрала ОСОБА_6 до себе. Вони вирішили, що будуть постійно проживати разом у її квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

У квартирі для ОСОБА_6 була виділена окрему кімнату з ліжком, шафою та іншими предметами побуду, була привезена її одежа, церковні книги, ікони, предмети особистої гігієни. На її прохання навіть освятили квартиру.

Весь цей час вона доглядала за ОСОБА_6 , купувала необхідні речі, ліки, у них був спільний бюджет. Після лікарні у ОСОБА_6 покращився стан здоров`я, вони разом готували їжу, виходили на прогулянки.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 від хронічної ішемічної хвороби серця. Біологічна смерть ОСОБА_6 констатована 02.08.2017 о 8.25 за адресою: АДРЕСА_2 . Вона організувала церемонію поховання та за свої кошти поховала ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_6 її племінниця ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі -продажу квартири від 03.12.2016р. недійсним.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07.06.2018р., яке було залишено в силі постановою апеляційного суду Запорізької області від 30.08.2018 року, договір купівлі - продажу квартири від 03.12.2016р. було визнано недійсним. Станом на день подання цього позову рішення суду виконане, запис про реєстрацію договору купівлі-продажу скасована.

Наприкінці вересня 2018р., прибираючи у спірній квартирі, вона знайшла оригінал заповіту ОСОБА_6 на своє ім`я від 14.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Каракуловим Д.Л., реєстр. №2274.

26.09.2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В., якою була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_6 , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою нотаріуса від 27.09.2018р. вих.№225/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що пропущений строк для прийняття спадщини та заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Однак позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину, як спадкоємець за заповітом, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки вона не має можливості довести цей факт в інший, ніж судовий, спосіб, тому просить суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати право власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позов ОСОБА_5 ( а.с.147-173 т.1), в якому заперечує проти задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_6 дійсно після виписки з психоневрологічного диспансеру, а саме з 27 квітня 2017року по день смерті, по ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в квартирі позивача ОСОБА_5 Але цей час їх спільного проживання не є постійним, оскільки постійне проживання вимагає тривалого спільного проживання за адресою проживання спадкодавця, а не спадкоємця. Позивачка не проживала і не вела спільного господарства з ОСОБА_6 з січня 2017року, як вона вказує в заяві. Ці твердження позивача спростовуються поясненням ОСОБА_5 , які вона надавала 26.04.2017 року під час перевірки Бердянським відділом поліції ГУНП в Запорізькій області звернення ОСОБА_3 .. У цих поясненнях ОСОБА_5 повідомляла, що мешкає за адресою АДРЕСА_2 , а ОСОБА_6 мешкає за адресою АДРЕСА_4 . Тобто, сама ОСОБА_5 особисто вказувала на роздільне проживання з ОСОБА_6 станом на 26 квітня 2917року. Все вище викладене, на думку відповідача, спростовує позовні вимоги ОСОБА_5 і є підставою для відмови їй у встановленні факту постійного проживання зі спадкодавцем на час смерті ОСОБА_6 і, оскільки ОСОБА_5 в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини не звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, то позовні вимоги про визнання за нею права власності на спадкове майно померлої в порядку спадкування за заповітом також задоволенню не підлягають.. Окрім того, ОСОБА_3 .. вважає, що заповіт є недійсним про що нею подано зустрічний позов.

В обґрунтування свого зустрічного позову про визнання недійсним заповіту від 14.11.2016 року, який був залишений спадкодавцем ОСОБА_6 , посилається на те, що ОСОБА_6 ніколи і ні за яких обставин не мала волевиявлення на безоплатну передачу свого житла, як за свого життя, так і після смерті, іншій особі, в тому числі і ОСОБА_5

ОСОБА_6 мала волевиявлення на передачу зареєстрованої на її ім`я однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_4 іншій особі лише при умові догляду за нею і довічного утримання.

Так, рішенням Бердянського міськрайонного суду від 07.06.2018року по справі №310/8530/17 і постановою апеляційного суду Запорізької області від 30.08.2018 року по цій же справі, вже встановлено та підтверджено, що ОСОБА_6 не мала волевиявлення на передачу свого житла (продаж) сторонній особі ( ОСОБА_5 ).

ОСОБА_3 категорично наполягає на тому, що ОСОБА_6 ніколи не мала волевиявлення будь-кому, в тому числі і ОСОБА_5 , заповідати або продавати свою квартиру, оскільки вона завжди казала: «Хто мене догляне до смерті, тому і буде квартира». На таких умовах вона писала заповіт і на ім`я ОСОБА_10

Вважає, що ОСОБА_6 склала заповіт під впливом на неї та за активних дій позивача ОСОБА_5

ОСОБА_5 у своїй позовній заяві вказує на те, що вона не знала про складений ОСОБА_6 заповіт. Це є неправдою, оскільки у своїх поясненням майору поліції від 24 квітня 2017року ОСОБА_5 стверджує «На підставі заповіту від 14.11.2016року вказана квартира була заповідана мені і вказана угода була нотаріально посвідчена нотаріусом Каракуловим Д.Л. (тобто, в тексті свого пояснення від 24.04.2017року ОСОБА_5 вказує як на конкретну дату посвідчення заповіту так і на прізвище нотаріуса, який посвідчив).

Окрім того, в зазначеному пояснені ОСОБА_5 конкретно вказує на те, що між нею і ОСОБА_6 була досягнута згода, що ОСОБА_6 буде проживати в квартирі до самого кінця (тобто, до своєї смерті).

ОСОБА_3 наполягає на тому, що ОСОБА_6 при підписанні документу у вигляді заповіту, не мала можливості пересвідчитися у правильності викладення її волі, оскільки заповіт складено українською мовою, в тексті якого вказано, що ОСОБА_6 володіючи українською мовою, що дало їй змогу прочитати та правильно зрозуміти суть та зміст цього документу. Але ОСОБА_6 не знала і не володіла українською мовою. Будучи у похилому віці, маючи тяжкі захворювання зору, поганий слух, розлади психіки з 2015 року і інші вікові захворювання, ОСОБА_6 , під впливом священика ОСОБА_12 та ОСОБА_5 , помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, вчинила на користь ОСОБА_5 заповіт, маючи дійсну волю на укладення договору довічного утримання.

ОСОБА_3 , посилаючись на ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д.Л. 14 листопада 2016 року на користь ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_5 подала відзив на зустрічний позов ( а.с. 189-192). У відзиві вказує на те, що зустрічна позовна заява ОСОБА_3 ґрунтується на довільному тлумаченні обставин справи, відсутності доводів та доказів в обґрунтування позовних вимог. Позов не містить доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та помилки щодо правочину. Позивачка фактично не погоджується з волевиявленням заповідача ОСОБА_6

Заповіт від 14 листопада 2016 року складено у письмовій формі, із зазначенням часу його складення. У тексті заповіту визначено, що « заповіт складено у приміщенні робочого місця нотаріуса за адресою АДРЕСА_5 о 14 годині 15 хвилин, у двох примірниках, кожний з яких власноручно підписаний заповідачем.

Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_6 і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 14 годині 15 хвилин. Особу його (її) встановлено, дієздатність перевірено ».

З вказаного вбачається, що нотаріусом виконані всі дії, передбачені законом для того, щоб складений документ відповідав волі особи та вона розуміла, який саме документ підписує та правові наслідки своїх дій.

Таким чином, оспорюваний заповіт був посвідчений з дотриманням порядку, визначеного статтями 1247, 1248 ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 №296/5.

На заповіті міститься власноручний напис ОСОБА_6 на українській мові: «Заповіт записаний нотаріусом з моїх слів вірно, прочитаний мною вголос та підписаний особисто мною о 14 год. 15 хв., як такий що повністю відповідає моєму волевиявленню» та власноручний підпис ОСОБА_6 . Отже теза позивачки про не володіння заповідачки українською мовою спростовується самим заповітом, як і твердження про відсутність її волевиявлення.

Твердження позивачки про наявність хвороб у ОСОБА_6 (зір, слух, так звані психічні розлади) не підтверджують факту неможливості спадкодавця особисто підписати і прочитати оспорюваний заповіт.

Зауважує на тому, що нею до первісного позову додана довідка №2424 від 14.11.2016 р. з психоневрологічного диспансеру про те, що ОСОБА_6 , 1930 року народження до психоневрологічного диспансеру за допомогою не зверталась та на обліку не перебуває. На момент огляду психічних розладів не виявлено.

Доказів про те, що заповідач під час вчинення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними позивачем не надано.

Оскільки позивачкою не надано доказів того, що на момент складання заповіту було відсутнє вільне волевиявлення заповідача, підстав для визнання заповіту недійсним не має, тому просить відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд встановив таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бердянськ померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9 т.1).

За життя, а саме 14 листопада 2016 року, ОСОБА_6 склала заповіт, яким призначила спадкоємицею всього свого майна громадянку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.13 т.1). Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловим Д.Л., відомості про його вчинення були внесені до Спадкового реєстру 14.11.2016 року (а.с.14 т.1). При реєстрації цього заповіту був скасований попередній заповіт ОСОБА_6 від 06.06.2016 року № 1020 ( а.с.14 т.1).

Після складання цього заповіту, а саме 03.12.2016 року, ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 07.06.2018року, яке було постановлено у справі №310/8530/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, договір купівлі-продажу однокімнатної квартири від 03.12.2016 року був визнаний недійсним з підстав ч.1 ст.229 ЦК України, як такий, що був вчинений під впливом помилки.

Рішення суду від 07.06.2018 року залишено без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 30.08.2018 року.

Таким чином, внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, вказана квартира увійшла до складу спадщини, що залишилася після смерті спадкодавця ОСОБА_6

19.10.2017р. відповідач ОСОБА_3 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6 . На підставі поданої заяви приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В. була заведена спадкова справа №75, копія якої надана суду (а.с.4-43 т.2).

З матеріалів Спадкової справи встановлено, що 26.09.2018 року до нотаріуса також звернулася позивач ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( а.с.24 т.2).

Постановою нотаріуса від 27.09.2018 року (а.с.28 т.2) ОСОБА_5 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_6 , через пропущення заявником строку для прийняття спадщини, заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини (тобто не прийняв спадщину фактично).

Позивач просить суд встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2018р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Судом встановлено, що місце проживання спадкодавця ОСОБА_6 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вказує позивач, яка також була допитана судом як свідок, вона стала проживати з ОСОБА_6 за вказаною вище адресою з січня 2017 року, допомагала їй по господарству, купувала продукти, ліки, залишалася у неї ночувати. 11.04.2017 року до неї подзвонила соціальний працівник ОСОБА_8 , повідомила їй, що з ОСОБА_6 щось неладне. Вона одразу прийшла і викликала швидку допомогу. За рекомендацією лікаря, наступного дня вони поїхали до психіатричної лікарні, ОСОБА_6 оглянув психіатр і запропонував лікування на стаціонарі. ОСОБА_6 погодилася. В лікарні вона пробула до 27.04.2017 року. Після виписки ОСОБА_6 попросила забрати її жити до себе. З того часу ОСОБА_6 проживала в її квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Їй була виділена окрема кімната, ліжко, шафу. Перевезені особисті речі ОСОБА_6 , церковні книги, ікони. На її прохання була освячена квартира, а ОСОБА_6 була соборована і причащена священиком. За заявою ОСОБА_3 до них приходив дільничний інспектор поліції, розмовляв з ОСОБА_6 . На початку серпня 2017 року стан здоров`я ОСОБА_6 погіршився, вона померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вона поховала її за власні кошти.

Допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_3 суду показала, що вона постійно проживає в м. Мурманську. Але декілька разів на рік приїжджає у м. Бердянськ. ОСОБА_6 є її тіткою, вони проживали з нею спільно. За життя вона обіцяла залишити заповіт на квартиру на ім`я її дочки. У 2015 році у ОСОБА_6 вже спостерігався розлад психіки. На початку 2016 року вони посварилися і ОСОБА_6 вигнала її, з того часу вони майже не спілкувалися. По господарству ОСОБА_6 допомагав соціальний працівник ОСОБА_8 Зі слів соціального працівника у жовтні 2016 дізналася про жінку, яка буде доглядати за ОСОБА_6 ОСОБА_5 вона бачила двічі. Потім соціальний працівник повідомила її про те, що ОСОБА_6 знаходиться в психіатричній лікарні. Після виписки з лікарні ОСОБА_5 , під психологічним тиском, забрала ОСОБА_6 до себе. З приводу насильницького утримання тітки вона писала заяву до поліції, але перевірка за її зверненням була припинена. 07.07.2017 року вона виїхала у м. Мурманськ. Про смерть тітки ОСОБА_5 її не повідомила.

Допитаний в якості свідка дільничний поліцейський ОСОБА_13 суду показав, що ОСОБА_3 у липні 2017 року зверталася до поліції з приводу того, що ОСОБА_5 утримує у себе ОСОБА_6 . З усіма проводилися бесіди. Пояснення у ОСОБА_6 відбирав поліцейський ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що проживає в квартирі АДРЕСА_8 , яка знаходиться на одному поверсі з квартирою ОСОБА_6 . У грудні 2016 році вона була свідком сварки між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Наприкінці 2016 року познайомилася з ОСОБА_5 , яка розказала їй, що купила квартиру у ОСОБА_6 , яка збиралася виїжджати до племінниці. ОСОБА_5 . приходила до ОСОБА_6 , приносила продукти, ночувала у неї, водила її до лікарів. В один з вечорів у квітні 2017 року ОСОБА_6 почала стукати у двері. Вона одразу подзвонила до ОСОБА_5 повідомила її що з ОСОБА_6 щось неладне. ОСОБА_5 одразу прийшла.

Допитана в якості свідка ОСОБА_16 суду показала, що на прохання ОСОБА_5 вона у лютому і березні 2017 року носила продукти ОСОБА_17 Потім ОСОБА_5 забрала бабусю до себе. Декілька разів вона була у них в гостях, усі разом пили чай. ОСОБА_6 була задоволена ОСОБА_5 . ОСОБА_6 була завжди чисто одягнена, доглянута. Також вона була свідком того, як до ОСОБА_6 приходив працівник банку з приводу оформлення їй пенсійної картки. Поховання ОСОБА_6 здійснювала ОСОБА_5 за власні кошти.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_20 суду показав, що після оформлення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 , через конфлікт з племінницею, залишилася проживати у квартирі. З січня 2017 року ОСОБА_5 фактично проживала спільно з ОСОБА_6 Він особисто, на прохання позивачки, привозив до квартири надувний матрац і постільну білизну. Він особисто спілкувався з ОСОБА_6 , яка скаржилась на племінницю ОСОБА_22 Неодноразово був в квартирі по АДРЕСА_9 та бачив ОСОБА_6 , вона була доглянута, нагодована, знаходилась в ідеальних умова.

Допитана в якості свідка ОСОБА_23 , яка проживає в квартир АДРЕСА_10 суду показала, що ОСОБА_6 проживала одна. ОСОБА_24 приїжджала 1-2 рази на рік. Відносини між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 були дуже складні, вони постійно сварилися. До ОСОБА_6 приходив соціальний працівник. Їй відомо, що ОСОБА_6 неодноразово робила заповіти на різних осіб. ОСОБА_5 з ОСОБА_6 не проживала. Події після кінця квітня 2017 року їй особисто невідомі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_25 , сусідка, яка проживає у сусідньому під`їзді будинку АДРЕСА_11 , суду показала, що у квартирі ОСОБА_6 останній раз була восени 2015 року. З ОСОБА_5 особисто не знайома. Бачила ОСОБА_5 у квітні 2017 року коли до ОСОБА_6 приїжджала швидка допомога, а на наступний день вони вдвох кудись поїхали на таксі. ОСОБА_6 пропонувала їй також залишити на неї заповіт, вона відмовилась від її пропозиції.

Свідок ОСОБА_26 суду показав, що на прохання ОСОБА_5 , приїжджав до квартири ОСОБА_6 ремонтувати сантехніку, а у лютому і березні 2017 року привозив продукти та особисто спілкувався з ОСОБА_6 , вона була нормальною, адекватною людиною. Бачив ОСОБА_5 у квартирі ОСОБА_6 у домашньому одязі. У травні та червні 2017 року він особисто приїздив на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 де бачив, що ОСОБА_6 проживає разом з ОСОБА_5 та її дочкою ОСОБА_27 . Він привозив продукти, ремонтував бокс душової кабіни. Умови проживання ОСОБА_6 у ОСОБА_5 були набагато кращі. У ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла і він допомагав ОСОБА_5 в організації поховання ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_28 суду показала, що її мати - ОСОБА_5 проживала з січня по квітень 2017 року у квартирі АДРЕСА_12 разом з ОСОБА_6 , а з кінця квітня 2017 мати забрала ОСОБА_6 до своєї квартири на АДРЕСА_2 . У неї була окрема кімната, її особисті речі, ікони, своя шафа, ліжко, стілець. ОСОБА_6 була грамотною, адекватною жінкою, у них були добрі відносини, вона цікавилася її успіхами у навчанні. Вона разом з ОСОБА_6 ходила до магазину. ОСОБА_6 сама читала цінники, на касі розраховувалась. Похованням ОСОБА_6 займалася мати.

Свідок ОСОБА_29 , квартирант який винаймає квартиру АДРЕСА_13 у ОСОБА_3 , суду показав, що знає ОСОБА_6 з 2013 року. ОСОБА_3 приїжджала в Бердянськ два рази на рік. Навесні 2016 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 стався конфлікт. Восени 2016 року з`явилася ОСОБА_5 , він декілька разів бачив її разом з ОСОБА_6 . У квартирі ОСОБА_6 з 2016 року не був, але знає, що вона проживала одна.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що ОСОБА_6 зробила на її користь заповіт весною 2016 року. Взамін вона хотіла, щоб вона прибирала в квартирі, готувала їжу, залишалася у неї ночувати. Вона не могла залишатися у ОСОБА_6 надовго, оскільки у неї є хворий син. Вона допомагала ОСОБА_6 до 06.11.2016 року, останній раз була в її квартирі ІНФОРМАЦІЯ_5 . А 06.11.2016 року ОСОБА_6 повідомила їй про те, що тепер їй буде допомагати інша людина.

Згідно із Актом ОСМД «Травневий» від 24.09.2018, підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_9 (квартира НОМЕР_3 ), ОСОБА_30 (квартира НОМЕР_4), ОСОБА_31 (квартира НОМЕР_5 ), керуючим ОСМД ОСОБА_32 , які засвідчили, що ОСОБА_6 з 27.04.17р. по 02.08.17р. проживала у ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.42 т.1).

Згідно із довідкою лікаря швидкої допомоги ОСОБА_33 (а.с.51 т.1) ним ІНФОРМАЦІЯ_3 о 8-25 констатована біологічна смерть ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, судом встановлено факт того, що на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 рік, ОСОБА_5 проживала постійно зі спадкодавцем ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що 14 листопада 2016 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким призначила спадкоємицею всього свого майна громадянку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.13 т.1). Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловим Д.Л. Складанням цього заповіту ОСОБА_6 скасувала заповіт, який був складений нею 06.06.2016 року.

Відповідач ОСОБА_3 просить визнати вказаний заповіт від 14.11.2016 року недійсним з підстав недотримання під час його складання вимог ст. 203ЦК України, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, і ст.229 ЦК України, як такий, що був складений ОСОБА_6 внаслідок помилки.

Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Стаття 1233 ЦК України визначає заповіт як особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємці за законом спадкують тільки у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини (частина друга статті 1223 ЦК України). Таким чином, чинне спадкове законодавство України ґрунтується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця над положеннями закону.

Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 203 ЦК України, яка визначає основні критерії чинності правочину, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України).

Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним.

З наданої суду копії Спадкової справи №75/2017р., заведеної 19.10.2017 року після смерті ОСОБА_6 (а.с.5-44 т.2) встановлено, що до приватного нотаріуса Шевченко Т.В. звернулися:

-19.10.2017 року ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за законом;

-26.09.2018 року ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Постановою нотаріуса від 27.09.2018 року (а.с.28 т.2) ОСОБА_5 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_6 , через пропущення заявником строку для прийняття спадщини, заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини (тобто не прийняв спадщину фактично).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 19.10.2017 року (а.с.10-12 т.2) встановлено, що ОСОБА_6 неодноразово складала заповіти, а саме: 12.07.2007 року, 12.08.2010 року, 13.03.2014 року, 06.06.2016 року і 14.11.2016 року.

Заповіт ОСОБА_6 від 14.11.2016 року за життя спадкодавцем не скасовувався і є чинним.

ОСОБА_3 у своєму позові посилається зокрема на те, що при підписанні документа у вигляді заповіту, ОСОБА_6 не мала можливості пересвідчитися у правильності викладення її волі, оскільки по - перше: заповіт складено українською мовою, в тексті якого вказано, що ОСОБА_6 володіючи українською мовою, що дало їй змогу прочитати та правильно зрозуміти суть та зміст цього документу. Але ОСОБА_6 не знала української мови і не володіла нею. Будучи у похилому віці, маючи тяжкі захворювання зору, поганий слух, розлади психіки з 2015 року і інші вікові захворювання, ОСОБА_6 , під впливом священика ОСОБА_12 та ОСОБА_5 , помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, вчинила на користь ОСОБА_5 заповіт, маючи дійсну волю на укладення договору довічного утримання.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, що спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом.

Зі змісту заповіту від 14.11.2016 року встановлено, що він був складений у приміщенні робочого місця нотаріуса. ОСОБА_6 власноручно зазначила у заповіті: «Заповіт записаний нотаріусом з моїх слів вірно, прочитаний мною вголос та підписаний особисто мною о 14 год. 15 хв., як такий що повністю відповідає моєму волевиявленню» та поставила свій власноручний підпис.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 неодноразово складала заповіти у різних нотаріусів, тому суд критично ставиться до тверджень відповідача ОСОБА_34 про те, що ОСОБА_6 помилялася щодо природи і суті цього правочину.

Не є переконливими і доводи відповідача про те, що ОСОБА_6 не знала і не розуміла української мови. Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 , згідно із її свідоцтвом про народження (а.с.130 т.1), народилася в м. Бердянську, все своє життя прожила в України. А тому твердження відповідачки про те, що ОСОБА_6 не володіла українською мовою, не розуміла її і не могла прочитати та правильно зрозуміти суть та зміст заповіту, суд вважає голослівним і такими, що не доведені належними і допустимими доказами.

У день складання заповіту ОСОБА_6 зверталася до лікаря БПНД, їй була видана довідка №2424 від 14.11.2016 р. про те, що ОСОБА_6 , 1930 року народження до психоневрологічного диспансеру за допомогою не зверталась та на обліку не перебуває. На момент огляду психічних розладів не виявлено (а.с.15 т.1).

Доказів про те, що заповідач під час вчинення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними суду також не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності відповідач належних та допустимих доказів суду не надав.

Заповіт вчинений з дотриманням як загальних норм права щодо вчинення правочинів, так і спеціальних норм, які регулюють порядок укладення заповіту.

Заповіт складений в письмовій формі з значенням місця і часу його складення, він посвідчений нотаріусом і зареєстрований в Спадковому реєстрі.

При цьому були дотримані всі вимоги щодо складання, посвідчення та реєстрації заповіту, які містяться у Законі України «Про нотаріат» та у нормах Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_3 не доведено наявності обставин, які б могли впливати на недійсність оспорюваного заповіту, а тому у задоволенні її позову необхідно відмовити .

Оскільки судом встановлений факт постійного проживання спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, постановою нотаріуса від 27.09.2018 року ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відтак, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_5 необхідно стягнути компенсацію судового збору у розмірі 4104,80 грн.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 203, 229, 215,216, 1223,1257 ЦК України, ст.ст. 11,12,13, 19, 81, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 4104,80 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_17 , проживає за адресою: АДРЕСА_18 .

Третя особа: Приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Тамара Володимирівна, Запорізька область , м. Бердянськ, вул . Свободи,40/ пр. Азовський,17.

Повне судове рішення складено 30.10.2019 року.

Суддя І. П. Прінь