КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/8652/14-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11438/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.,

при секретарях - Куркіній І.В., Добровольській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Кондратенко О.О., по справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У березні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив ухвалити рішення про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суми боргу за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2007 року, в розмірі 389 804,21 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28 січня 2014 року становить 3 115 705,01 грн., з яких: 194 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28 січня 2014 року становить 1 550 642,00 грн. - заборгованість за кредитом; 169 395,15 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28 січня 2014 року становить 1 353 975,43 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 40 088,48 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 170 999,10 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом та суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначив, що 06 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 194 000,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 06 грудня 2037 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,9 % річних. Відповідно до додатку №1 до кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше вищезазначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з п. 1.3.4. кредитного договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 , між позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №163521 від 06 грудня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_2 його зобов`язань, що виникли із кредитного договору, в повному обсязі, в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених кредитним договором, а відповідальність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є солідарною.

Вказував на те, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, а ОСОБА_2 всупереч умов кредитного договору не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання, тому вважає, що строк виплати кредиту є таким, що настав, а кредит та плата за кредит є обов`язковими до повернення і сплати в повному обсязі (т. 1 а.с. 1-45).

27 лютого 2015 року представник АТ «УкрСиббанк» - Побережець К.А. подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив ухвалити рішення про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суми боргу за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2007 року в розмірі 396 940,95 доларів США, з яких: 194 000,00 доларів США - кредитна заборгованість; 202 940,95 доларів США - заборгованість по процентам. Ухвалити рішення про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 пені за несвоєчасне погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2007 року в розмірі 1 540 352,30 грн., з яких: 288 298,15 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 1 252 054,15 грн. - пеня за прострочення по сплаті процентів (т. 1 а.с. 131-132).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 06 грудня 2007 року в сумі 396 940,95 доларів США та 1 540 352,30 грн., 3 654,00 грн. - витрати по оплаті судового збору (т. 1 а.с. 168-170).

12 грудня 2018 року ОСОБА_1 направила поштою заяву про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року (т. 1 а.с. 217-244).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без задоволення (т. 1 а.с. 154-255).

Не погодившись з рішенням районного суду, 10 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року, відмовивши у задоволенні заявлених вимог повністю (т. 2 а.с. 50-57).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосував норми матеріального права. Зазначила, що банк не довів, що надав кредит саме у сумі 194 000,00 доларів США. Вважає, що належним доказом надання кредиту є документ, який би підтверджував зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , МФО 351005, проте, такого документа в матеріалах справи не міститься. Вказувала, що на час звернення позивача з позовом до суду строк виплати кредиту не настав, у банку не було підстав заявляти про настання такого строку, а у суду - задовольняти позовні вимоги, оскільки банк не направляв на адресу позичальника повідомлення про порушення зобов`язань за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит. Також банк не надав доказів до суду про встановлення нового терміну повернення кредиту та сплати процентів. Звертала увагу на те, що рішенням суду безпідставно задоволені позовні вимоги в частині стягнення 1 540 352,30 грн. пені, а нарахування банком пені здійснене не у відповідності до закону. Крім того, рішенням суду безпідставно задоволені позовні вимоги в частині стягнення процентів у сумі 33 545,8 доларів США, нарахованих банком після пред`явлення позову про дострокове повернення кредиту, а з пред`явленням позову про дострокове повернення частини позики, що залишилася, у банку були відсутні підстави нараховувати проценти.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник - адвокат Костенюк А.М. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Представник АТ «УкрСиббанк» - Решетнік Ю.І. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи апеляційним судом були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Відповідач ОСОБА_2 був сповіщений врученням повідомлення його дружині - ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 95-97).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі прийняті на себе зобов`язання по кредитному договору №0 від 06 грудня 2007 року належним чином не виконують, при цьому позивач довів, що має право достроково стягнути суму заборгованості за наданим кредитом солідарно з відповідачів.

Колегія суддів не в повній мірі погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, 06 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» та, згодом, на АТ «УкрСиббанк» (надалі - Банк), і ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_2 кредитні кошти в іноземній валюті, долар США, в сумі 194 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 979 700,00 грн. за курсом НБ України на день укладення договору, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті (п.1.1 договору) (т. 1 а.с. 21-26).

Згідно з п. 1.2.2 позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 06 грудня 2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 1.3.1 за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці

Кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: купівля трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (п. 1.4. договору кредиту).

За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме:

- в розмірі подвійної облікової ставки НБ України від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні;

- в розмірі подвійної облікової ставки НБ України від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого ( еквіваленту ) розраховується за офіційним обмінним курсом НБ України гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті;

- пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

При цьому, Банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов`язання за цим договором.

Позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою Банку (п.п. 4.1 договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника Банком приймається: застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме квартира АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_2 ; порука ОСОБА_1 (п. 2.1. договору).

Підписання даного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Згідно договору поруки №163521 від 06 грудня 2007 року ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання перед кредитором відповідати солідарно з ОСОБА_2 по його зобов`язанням по споживчому кредиту №0 (т. 1 а.с. 35-36).

За змістом п. 1.2 договору поруки поручителю добре відомі усі умови основного договору (споживчого кредиту №0), зокрема сума договору - 194 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 979 700,00 грн. за курсом НБ України на день укладення договору та термін виконання договору до 06 грудня 2037 року.

Щодо надання кредиту в іноземній валюті.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Факт укладення вищевказаного кредитного Договору та отримання за ним 194 000 доларів для придбання трикімнатної квартири боржник ОСОБА_3 в суді першої інстанції не заперечував.

Таким чином, доводи апеляційної скарги поручителя ОСОБА_1 , що Банк не довів, що надав кредит у сумі 194 000 доларів США та, що підписуючи договір поруки ОСОБА_1 вважала, що сума кредиту становить 979 700 грн., тобто у гривнях, є неспроможними з урахуванням того, що у підписаному нею договорі поруки зазначена сума кредиту за Договором - 194 000 доларів США і саме за цими зобов`язаннями позичальника ОСОБА_3 давала згоду відповідати поручитель ОСОБА_1

Щодо дострокового повернення кредиту.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Умовами договору передбачено право Банку достроково стягнути суму наданого кредиту, зокрема розділом 6 договору кредиту.

Так, у п. 6.1.2 договору споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2007 року зазначено, що Банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з п. 1.2.2 цього договору та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Згідно з п. 6.2 кредитного договору у разі застосування Банком права, передбаченого п. 6.1.2 цього договору, порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит є наступним: Банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника; терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали. А кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що Банк направив за адресою позичальника повідомлення про порушення зобов`язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов`язань за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку.

Терміни дострокового повернення кредиту вважаються такими, що настали, а кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення Банку про дострокове повернення кредиту, а у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку внаслідок зміни позичальником адреси або з інших підстав протягом 40 календарних днів, рахуючи з дати направлення позичальнику повідомлення Банку.

Так, розділом 6 кредитного договору сторони кредитних правовідносин врегулювали питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону №3682-XII від 15 грудня 1993 року, чинній на день подання позову) якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою для пред`явлення вимоги може бути будь-яка з чотирьох умов, що визначені у ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

Зважаючи на наведене, затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці, є достатньою підставою для реалізації банком права вимоги дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, незважаючи на наявність чи відсутність інших умов, зазначених у згаданій статті Закону України «Про захист прав споживачів». Правилами ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено, що направлення письмової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів є обов`язковою умовою, яка має передувати зверненню з відповідним позовом до суду. Пред`явлення позову про дострокове погашення заборгованості, за своєю правовою природою, є пред`явленням такої вимоги позичальнику, а тому банком не допущено порушень порядку пред`явлення такої вимоги боржнику. Обрання певного способу пред`явлення вимоги належить до прав кредитора.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і одразу у судовому, оскільки безпосередня заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня. Умови кредитного договору не містять чіткої вимоги щодо пред`явлення вимоги спочатку у позасудовому порядку, в разі її невиконання - у судовому.

Зважаючи на наведене, пред`явивши позов до суду, Банк скористався своїм правом заявлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Заборона щодо пред`явлення позову без пред`явлення досудової вимоги за таких фактичних обставин законом чи договором не встановлена.

Апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначала, що будь-яких інших вимог про дострокове погашення кредитної заборгованості Банк не направляв і об`єктивних доказів на спростування таких тверджень матеріали справи не містять.

Отже, пред`явивши позов про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому доводи апелянта про відсутність підстав для дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими.

Відповідний правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі №398/4514/15-ц.

Щодо поруки.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Згідно з п. 1.4 договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Відповідно до п. 2.2 договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).

За змістом п. 3.2 договору поруки у випадку невиконання поручителем вимоги кредитора, пред`явленої згідно умов п. 2.2 договору, поручитель сплачує кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБ України, що діяла на момент прострочення поручителем виконання своїх зобов`язань за договором, за кожен день прострочення.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час подання позову) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

З наданих позивачем довідок-розрахунків заборгованості за кредитом ОСОБА_2 станом на 28 січня 2014 року за кредитним договором від 06 грудня 2007 року вбачається, що ОСОБА_2 за весь час кредитування, починаючи з 06 грудня 2007 року та по на 28 січня 2014 року не здійснив жодного платежу для погашення заборгованості (т. 1 а.с. 5-20).

З вказаного вище можна зробити висновок, що боржник порушує зобов`язання за кредитним договором та не погашає заборгованість.

Як убачається з п. 1.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 06 грудня 2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору згідно умов відповідної угоди сторін (т. 1 а.с. 22).

Згідно з Додатком №1 до договору кредиту графіком погашення кредиту передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно не пізніше «10» числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу (т. 1 а.с. 27-34).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечується певні зобов`язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов`язанням, яке є складовою частиною загального зобов`язання за кредитом, не тягне припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами.

Таким чином, аналізуючи положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Оскільки Банк звернувся з позовом до суду 14 березня 2014 року, про що свідчить штемпель поштового відправлення на конверті, в якому була надіслана позовна заява, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання і строк виконання такого настав (т. 1 а.с. 44-45).

Тому, солідарною є відповідальність боржника і поручителя за період з 14 вересня 2013 року, тобто до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Щодо процентів та пені.

Зважаючи на наведене вище, пред`явивши позов до суду, банк скористався своїм правом заявлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і таким чином на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена ч. 1 ст. 1048 ЦК України, до дня звернення банку з позовом до суду.

Відповідно до п. 1.3.1 договору кредиту за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України (у редакції станом на день подання позову) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом..

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Так, строк позовної давності позивачем пропущено щодо стягнення пені за весь час кредитування. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

З огляду на зазначене можна зробити такі висновки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц).

Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання по вказаному договору, на виконання п. 1.1 договору кредиту, надавши ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті в сумі 194 000 доларів США.

Збільшивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно суму боргу за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2007 року в розмірі 396 940,95 доларів США, з яких: 194 000,00 доларів США - кредитна заборгованість; 202 940,95 доларів США - заборгованість по процентам; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 1 540 352,30 грн., з яких: 288 298,15 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 1 252 054,15 грн. - пеня за прострочення по сплаті процентів, які розраховані за період з 24 лютого 2014 року до 24 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 131-132).

Разом з заявою про збільшення позовних вимог, Банк надав довідки-розрахунки заборгованості по кредиту, по комісії, пені та процентах станом на 24 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 133-144).

Проте враховуючи вищезазначені вимоги законодавства стягненню підлягають проценти за користування кредитом і пеня до дати звернення Банку з позовом до суду з вимогою про стягнення заборгованості, тобто які нараховані до 14 березня 2014 року.

Також враховуючи те, що до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік, стягненню з боржника може бути пеня за останній рік до дати звернення з позовом до суду, тобто до 14 березня 2014 року, оскільки нарахування процентів і пені після вказаної дати не можна визнати обґрунтованим.

Згідно з п. 4.1 договору про надання споживчого кредиту за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, зокрема термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБ України від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБ України гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

За роз`ясненнями п. 11 Пленуму Верховного суду України у постанові «Про судове рішення у цивільній справі» 18 грудня 2009 року №14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Про застосування наслідків спливу позовної давності як підставу відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України) боржник ОСОБА_2 та поручитель ОСОБА_1 в суді не заявляли.

Таким чином, колегія суддів визначила розрахунок заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, виходячи з довідок-розрахунків, наданих позивачем.

За наданим Банком розрахунком заборгованості, станом на 14 вересня 2013 року боржник прострочив щомісячні платежі на суму 36644.52 долари США за тілом кредиту. Остаточно уточнивши позовні вимоги Банк заявив до стягнення із відповідачів суми пені за період із 24 лютого 2014 року до 24 лютого 2015 року.

Обов`язок ОСОБА_2 сплатити заборгованість, яка на 14 березня 2014 року склала 194 000 доларів США за тілом кредиту, 176 931.70 доларів США заборгованості за процентами, 7248.60 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 31213.21 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості процентів за користування кредитом, нарахованих Банком та в межах заявлених останнім уточнених позовних вимог із 24 лютого до 14 березня 2014 року підтверджуються наявними у справі доказами (т. 1 а.с. 5-20, 133-144).

Власних розрахунків такої заборгованості або інших доказів її погашення боржником, у тому числі за рахунок іпотечного майна, боржником і поручителем не надано, і таких доводів подана апеляційна скарга не містить.

Апелянт ОСОБА_1 заявила про припинення поруки з підстав ч. 4 ст. 559 ЦК України.

При цьому, не можна покладати на поручителя ОСОБА_1 солідарного зобов`язання з боржником про повернення усієї суми стягнення кредиту, оскільки частина цієї суми визначена з 06 грудня 2007 року до 13 вересня 2013 року, тобто більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання.

Таким чином, до збігу шестимісячного строку з моменту пред`явлення позову (14 вересня 2013 року) та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів слід обчислювати нарахування боргових сум, які підлягають солідарному стягненню з боржника і поручителя. В частині щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів за період який виник до 13 вересня 2013 року заборгованість не підлягає стягненню з поручителя, оскільки в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України в цій частині вимог порука ОСОБА_1 є припиненою.

Тому, за зобов`язаннями погашення кредитної заборгованості за період з 14 вересня 2013 року і до 14 березня 2014 року на суму 157355.48 доларів США за тілом кредиту, 15165.61 доларів США заборгованості за процентами, 7248.60 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 31213.21 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості процентів за користування кредитом, нарахованих Банком та в межах заявлених останнім уточнених позовних вимог із 24 лютого до 14 березня 2014 року, відповідальність боржника ОСОБА_2 і поручителя ОСОБА_1 є солідарною.

На відповідача ОСОБА_2 має бути покладений обов`язок сплатити решту заборгованості, яка на 14 березня 2014 року склала 36644.52 долари США (194000 - 157355.48 доларів США) заборгованості за тілом кредиту, 161 766.09 (176 931.70 доларів США - 15165.61 доларів США) заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом.

За таких обставин оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог (81.23%), слід стягнути на користь АТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_2 1484.07 грн., з ОСОБА_1 1484.07 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, сплата якого в розмірі 3654 грн. підтверджується доказами.(т. 1 а.с. 43)

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк», код ЄДРПОУ - 09807750, заборгованість за кредитним договором № 0 від 06 грудня 2007 року:

- 36644 (тридцять шість тисяч шістсот сорок чотири) долари США 52 центизаборгованості за тілом кредиту;

-161 766 (сто шістдесят одна тисяча сімсот шістдесят шість) доларів США 09 центів заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 та з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк», код ЄДРПОУ - 09807750, заборгованість за кредитним договором № 0 від 06 грудня 2007 року:

- 157355 (сто п`ятдесят сім тисяч триста п`ятдесят п`ять) доларів США 48 центів за тілом кредиту;

- 15165 (п`ятнадцять тисяч сто шістдесят п`ять) доларів США 61 цент заборгованості за процентами;

- 7248 (сім тисяч двісті сорок вісім) грн. 60 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

- 31213 (тридцять одна тисяча двісті тринадцять) грн. 21 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості процентів за користування кредитом.

В іншій частині вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк», код ЄДРПОУ - 09807750 - 1484 (одна тисяча чотириста вісімдесят чотири) грн. 07 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Стягнути із ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк», код ЄДРПОУ - 09807750 - 1484 (одна тисяча чотириста вісімдесят чотири) грн. 07 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 31 жовтня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова