КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Дубас Т.В.
Номер провадження № 22-ц/824/3237/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Алькор Інвест" на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Алькор Інвест" про скасування заходів забезпечення позову

та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Алькор Інвест" про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із позовом, який мотивовано тим, що 05 листопада 2004 року між ним та відповідачкою у справі ОСОБА_3 було зареєстрували шлюб. В період перебування у шлюбі ними спільно була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру було набуто на підставі свідоцтва про право власності від 27 січня 2011 року, виданого на ім'я ОСОБА_3 виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 26 листопада 2010 року НОМЕР_1. У зв'язку із погіршенням взаємовідносин між подружжям, він змушений був проживати окремо в орендованій квартирі, а ОСОБА_3 вважає, що є єдиним власником спірної квартири, оскільки набула право власності на підставі свідоцтва про право власності, а не на підставі правочину.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просив визнати трикімнатну квартиру, загальною площею 82,8 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, де зазначено, що ОСОБА_3 категорично відмовляється спілкуватися із ним, а спірну квартиру планує продати, про що свідчать оголошення в мережі Інтернет, а тому є реальні побоювання щодо продажу даної квартири. Враховуючи зазначене ОСОБА_2 просив накласти арешт на спірну квартиру АДРЕСА_6 та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо спірного нерухомого майна.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2018 року заяву ОСОБА_2 подану його представником, ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на спірну квартиру та заборонено її відчужувати.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2018 року було залучено до участі у справі ТОВ «ФК «Алькор Інвест», оскільки останні прийняли права вимоги від ПАТ «КБ Надра» за кредитним договором №149/П/99/2007-840 від 27 квітня 2007 року та договором поруки від 27 квітня 2007 року, що укладені між ПАТ «КБ Надра» та ОСОБА_3 й ОСОБА_2 В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором в іпотеку була передана трикімнатна квартира АДРЕСА_6.

У листопаді 2018 року ТОВ «ФК «Алькор Інвест» в особі представника Цаль М.В. подало заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих за заявою позивача у справі ОСОБА_2 Вказану заяву третя особа мотивувала тим, що суд, вирішуючи клопотання позивача в частині забезпечення позову наклав арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_3 при цьому не врахував, що зазначена квартира перебуває під іпотекою і зазначеним заходом забезпечення позову порушуються права іпотекодержателя, в тому числі на забезпечення вимог кредитора в частині виконання зобов'язання боржників по кредитному договору, тому просила скасувати заходи забезпечення позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2018 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Розгляд вказаної справи по суті призначався та неодноразово відкладався у зв'язку неявкою сторін у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду й скасовано заходи забезпечення позову шляхом скасування арешту та заборони відчуження спірної трикімнатної квартири АДРЕСА_6.

Не погоджуючись із ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2018 року про відмову у скасування заходів забезпечення позову ТОВ «ФК «Алькор Інвест» в особі директора Кобижча О.І. подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що 22 серпня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» було укладено договір відступлення права вимоги та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до яких ТОВ «ФК «Алькор Інвест» прийняв належні ПАТ «КБ «Надра» права вимоги за кредитним договором 149/П/99/2007-840 від 27 квітня 2007 року та договором поруки від 27 квітня 2007 року. Також зазначено, що апелянт набув статусу Іпотекодержателя за договором іпотеки від 06 травня 2011 року, який було укладено між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідно до якого було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_6. Відповідно до вказаних договорів ТОВ «ФК «Алькор Інвест» зазначає, що стало законним кредитором ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та іпотекодержателем за договором іпотеки.

Апелянт вважає, що ухвалою від 05 грудня 2018 року було вжито заходів для унеможливлення продажу спірної квартири, проте оскільки дане нерухоме майно є предметом договору іпотеки, то без згоди іпотекодержателя ОСОБА_3 не мала і не має наразі можливості реалізувати спірну квартиру, а відтак наявне забезпечення позову у вигляді арешту порушує права ТОВ «ФК «Алькор Інвест» як іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ФК «Алькор Інвест» в особі директора Кобижча О.І. просило скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі.

Не погоджуючись із ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року про залишення позову без розгляду, позивач у справі ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що його не було належним чином повідомлено про дату та час судового засідання,чим було порушено його конституційне право на участь у судовому засіданні і обмежено право на подання своїх доказів до суду першої інстанції. Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

11 лютого 2019 року на адресу суду надійшов відзив від ТОВ «ФК «Алькор Інвест», відповідно до якого вказано, що ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року є законною та обґрунтованою, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню й просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 При цьому у відзиві третя особа зазначає, що вказане звернення позивача до суду із позовом про поділ майна подружжя подане з метою ухилення від виконання зобов'язань за кредитним договором та договором іпотеки.

При апеляційному розгляді справи представник ТОВ «ФК «Алькор Інвест» Цаль М.В. підтримала доводи апеляційної скарги щодо апеляційної скарги на ухвалу Києво-Святошинського районного суду від 05 грудня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову та просила її задовольнити. Також заперечила щодо доводів позивача про незаконність ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня про залишення позову без розгляду та пояснила, що метою вказаного позову є намагання сторін перешкоди їх Товариству, як правонаступнику кредитора отримати від них виконання зобов'язань за кредитним договором, що і свідчить про ухилення позивача та його представників від явки до суду та неодноразове відкладення судом у зв'язку з цим судових засідань.

Представник позивача у справі ОСОБА_2, ОСОБА_7 підтримала доводи поданої позивачем апеляційної скарги та просила її задовльнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального законодавства при прийнятті судового рішення про залишення позову без розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Алькор інвест» просив залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивачки, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи установив, що у серпні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності.

Одночасно із позовом ОСОБА_2 було подано клопотання про забезпечення позову, відповідно до якого він просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4, мотивуючи тим, що відповідачка має намір розпорядитися вказаною квартирою, тим самим перешкодити виконанню майбутнього рішення у вказаній справі.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2018 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 03 жовтня 2018 року (а.с.39 т.1)

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 04 вересня 2018 року клопотання ОСОБА_2 щодо забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_6 та заборонено її відчуження (а.с.42,43 т.1).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 14 листопада 2018 року задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» про залучення їх до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог.

Розгляд вказаної справи по суті був призначений судом на 04 грудня 2018 року та у зв'язку з неявкою позивача був відкладений на 17 грудня 2018 року .

17 грудня 2018 року у зв'язку з повторною неявкою позивача та його представник в судове засідання суд залишив позов без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у призначені судом дні розгляду справи, а саме 03 жовтня 2018 року, 25 жовтня 2018 року, 14 листопада 2018 року, 04 грудня 2018 року та 17 грудня 2018 року у судове засідання позивач не з'явився, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день, час ті місце розгляду справи, а клопотання про розгляд справи у відсутності позивача або його представника до суду не подавав.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції оскільки він відповідає обставинам справи та постановлений з дотриманням норм процесуального законодавства.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи.

За змістом вимог частини п'ятої статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, правом на залишення заяви без розгляду суд наділений лише в разі повторної неявки позивача за умови, що він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи та якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач у справі ОСОБА_2 подаючи позовну заяву зазначив в ній своє місце реєстрації АДРЕСА_5 та засоби зв'язку тел. НОМЕР_2 (а.с.1 т.1).

Суд першої інстанції, дотримуючись норм процесуального законодавства, а саме ст. 128 ч.6 ЦПК України направив позивачу виклики до суду в судове засідання. Однак повістки про виклик позивача ОСОБА_2 в судове засідання на 03 жовтня 2018 року повернулась на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат не проживає» (а.с.48), повістку про виклик в судове засідання на 14 листопада 2018 року отримала представник позивача ОСОБА_4 06.11.2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №386, повістка направлена позивачу ОСОБА_2 про виклик в судове засідання на 14 листопада 2018 року повернулась на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат не проживає» , повістка направлена позивачу ОСОБА_2 про виклик в судове засідання на 04 грудня 2018 року повернулась на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат не проживає» (а.с.214).

Відповідно до вимог ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Оскільки позивач та його представник не з'являлися в судові засіданні та не повідомили відповідно до норм ст. 131 ЦПК України про зміну місця проживання позивача, тому суд про виклик у судове засідання на 17 грудня 2018 року позивачу ОСОБА_2 та його представнику ОСОБА_4 було направлено sms-повідомлення на номер телефону зазначеного в позивній заяві НОМЕР_3. Згідно довідки про доставку sms-повідомлення, вбачається, що повістка про виклик до суду на 17.12.2018 року в цивільній справі №369/10638/18 була доставлена ОСОБА_4 10.12.2018 року (а.с.156). Згідно довідки про доставку sms-повідомлення, вбачається, що повістка про виклик до суду на 17.12.2018 року в цивільній справі №369/10638/18 була доставлена ОСОБА_2 10.12.2018 року (а.с.157).

Статтею 44 ч.1 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії».

З врахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано залишив позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду. Вказане судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального законодавства, а саме п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги зазначених обставин не спростовують, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 повинна бути залишена без задоволення, а ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року без змін. При цьому колегія суддів виходить із того, що залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв'язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом.

Щодо вирішення апеляційної скарги ТОВ «ФК «Алькор Інвест» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду від 05 грудня 2018 року про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову, то апеляційний суд враховує наступні обставини.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання третьої особи щодо скасування заходів забезпечення позову мотивував свій висновок тим, що при накладенні арешту та заборон на відчуження квартири виходив із тих обставин, що предметом спору між позивачем та відповідачкою є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_6, суд вважав, що обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на спірну квартиру, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно, а відтак незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Посилання третьої особи, що ТОВ «Алькор Інвест» є іпотекодержателем, ОСОБА_3, ОСОБА_2 є боржником і ТОВ «Алькор Інвест» може задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна, а наявність арешту може бути перешкодою для задоволення вимог ТОВ «Алькор Інвест», суд не визнав обґрунтованими та належними підставами для скасування вжитих заходів забезпечення позову, оскільки вважав, що застосування у вказаній справі заходів забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру, яка є предметом іпотеки, не порушує прав іпотекодержателя.

Однак погодитися із вказаним висновоком суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

У статті 19 Закону України "Про заставу" передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 6-13цс14, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 02 жовтня 2018 року вбачається, що квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_3 та є предметом іпотеки за договором №1865 від 06 травня 2011 року, іпотекодержателем є ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (а.с. 65,66 т.1) .

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, роз'яснено що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання третьої особи про скасування заходів забезпечення позову, не врахував вищевказаних норм права та прийшов до помилкового висновку, що вказане забезпечення не порушує прав іпотекодержателя.

Частиною першою ст. 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Оскільки суд першої інстанції не повно з'ясував фактичні обставини справи, не надав належну оцінку наявним у справі доказам, неправильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Алькор Інвест», скасування ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2018 року та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 158, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Алькор Інвест" задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2018 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Алькор Інвест" про скасування заходів забезпечення позову задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжитих ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2018 року шляхом скасування арешту та заборони відчуження спірної трикімнатної квартири АДРЕСА_6.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови виготовлено 29 березня 2019 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв