Справа № 462/6841/18 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2335/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

за секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Блажевського П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Галайко Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», у якому просила заборонити відповідачу набувати (реєструвати) право власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 27 серпня 2008 року, укладеного між позивачем та ВАТ «Сведбанк».

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 27 серпня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1301/0808/71-151, згідно з яким ПАТ «Сведбанк» мало право (не обов`язок) надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 49700 доларів США на строк до 26 серпня 2038 року. 27 серпня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір, на умовах якого на забезпечення основного зобов`язання вона передала у іпотеку ВАТ «Сведбанк» квартиру АДРЕСА_1 . 25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 1301/0808/71-151 від 27 серпня 2008 року на користь ПАТ «Альфа-Банк». Позивач зазначила, що зі сторони відповідача порушується її право власності на вищезазначену квартиру. Так, 12 жовтня 2018 року вона отримала повідомлення від відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку несплати нею боргу у розмірі 2304332 грн. 12 коп. Зазначила, що відповідач у вересні 2015 року звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, у якому просив стягнути з неї та інших відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 51369,74 доларів США. З огляду на зазначене, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року, з урахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 26 липня 2019 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року оскаржила ОСОБА_1 Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що однією з підстав вважати, що дії ПАТ «Альфа-Банк» призведуть до порушення її права власності на майно є невиконання банком умов кредитного та іпотечного договорів від 27.08.2008 року укладених між нею та ВАТ «Сведбанк». Посилається на п. 6.1.3 кредитного договору, згідно з яким у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за цим договором, у т.ч. у випадку невиконання позичальником умов п. 3.7 та/або 3.8. та/або 6.1.2 цього договору, банк має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором банку, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов іпотечного договору. Стверджує, що в грудні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» за власним вибором вже застосував один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Звертає увагу на те, що свідомо вибираючи саме цей спосіб стягнення на предмет іпотеки, банк не міг не знати про існування спору, оскільки саме банк звернувся у вересні 2015 року до суду з позовом до ОСОБА_1 та інших про стягнення заборгованості. Зазначає, що сума боргу у розмірі 2304332,12 гривень є безпідставною та необґрунтованою, оскільки рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено з підстав необґрунтованості та неможливості встановити дійсну заборгованість. Крім цього, посилається на те, що при зверненні з позовом у вересні 2015 року про дострокове стягнення кредиту ПАТ «Альфа-Банк» втратив право нараховувати передбачені кредитним договором проценти.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином (арк. спр. 110), а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе розгляд справи проводити у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Блажевського П.І. про заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з таких підстав.

Судом встановлено такі обставини.

27 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1301/0808/71-151, за умовами якого ПАТ «Сведбанк» мало право надати позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 49700 доларів США на строк по 26 серпня 2038 року включно, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни передбачені цим договором (арк.спр. 8-12).

27 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір, на умовах якого на забезпечення основного зобов`язання позивач передала у іпотеку ВАТ «Сведбанк» квартиру АДРЕСА_1 (арк.спр. 14-15).

Із повідомлення АТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням за вих. № 2502692 від 19 вересня 2018 року встановлено, що АТ «Альфа-Банк» має право вимоги по кредитному договору № 1301/0808/71-151 від 27 серпня 2008 року та є іпотекодержателем нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що є предметом іпотечного договору, посвідченого 27 серпня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. зареєстрованим за реєстровим №4597, яким забезпечено виконання зобов`язання за зазначеним кредитним договором (арк.спр. 13).

В повідомленні зазначено, що цим листом банк вимагає сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 18.09.2018 року складає 81 926,74 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 18.09.2018 року складає 2 304 332, 12 грн.

Також в цьому повідомленні банком попереджено ОСОБА_1 про те, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та повідомлено, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» їй буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим її буде зобов`язано сплатити 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору з доходу у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитором.

У ст. 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Тобто, законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, набутого в позасудовому порядку.

Отже, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Норми ст. ст.15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм ст.ст.16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

ОСОБА_1 в позовній заяві посилалася на ч.2 ст.386 ЦК України, відповідно до якої власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права.

Предметом розгляду цього позову є те, що зі сторони ПАТ «Альфа-Банк» можливе порушення права власності ОСОБА_1 на майно - квартиру АДРЕСА_1 .

З огляду на зазначені вище положення законодавства, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю позовних вимог, виходив з того, що підстави для застосування заборони набуття права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , іпотекодержателем відсутні.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки такий є правильним та обґрунтованим.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що сума боргу у розмірі 2304332,12 гривень є безпідставною та необґрунтованою, оскільки рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено з підстав необґрунтованості та неможливості встановити дійсну заборгованість. Також апелянт, посилається на те, що при зверненні з позовом у вересні 2015 року про дострокове стягнення кредиту ПАТ «Альфа-Банк» втратив право нараховувати передбачені кредитним договором проценти.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року у справі № 462/6463/15-ц у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості було відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними також було відмовлено (арк.спр. 41-43).

Постановою Львівського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року залишено без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПАТ «Альфа-Банк», а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року залишено без змін (арк.спр.85-89).

Зазначені вище справи стосуються спору між сторонами щодо стягнення заборгованості та її розміру та визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки, в задоволенні яких судами першої та апеляційної інстанції відмовлено.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені вище посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 є безпідставними та такими що зводяться до незгоди з розміром заборгованості за кредитним договором, а тому не дають підстав визнавати помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про застосування заборони набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем.

Інші доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.