КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9885/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2019 року у складі судді Фролової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинне будівництво та виділ в натурі частки із майна,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися у суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинне будівництво та виділ в натурі частки із майна.

Позивачі зазначали, що є власниками 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних частинах. Власниками інших ѕ будинку є відповідачі.

26 липня 1966 року між співвласниками нерухомості було укладено договір про встановлення порядку користування спірним будинком, який посвідчено нотаріально за реєстровим № 5387.

Окрім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року №22-21805/2010 було встановлено конкретний порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 у відповідності до варіанту № 8 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 лютого 2008 року № 6113. У зв`язку з тим, що житлові умови позивачів були незадовільними і не відповідали чинним ДБН, останніми було здійснено самочинне будівництво до частини будинку, що перебуває у їхньому користуванні. Дана прибудова відображена на технічному паспорті як «аі». Прибудова була виконана на земельній ділянці, виділеній для будівництва та обслуговування споруд і саме на тій частині, яка виділена в користування позивачам. Дана прибудова не порушує прав інших співвласників, відповідає чинним будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам та державним стандартам і усунула ті недоліки та невідповідності будівельним нормам, які існували до її здійснення. Позивачі понесли відповідальність, передбачену законом, за здійснення самочинного будівництва і у них відсутня самостійна можливість узаконити/ввести в експлуатацію здійснену ними прибудову і реалізувати передбачене законом право власності на неї в повному обсязі через протидію інших співвласників.

З урахуванням уточнень, позивачі просили :

визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках право власності на самочинну прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 , площею 20,8 квадратних метрів, що позначена на технічному паспорт під літерою «а1»;

виділити в натурі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на двох 1/4 частину будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в рівних частках кожному, а саме: житлову кімнату площею 22,4 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-3; житлову кімнату площею 10,3 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-4; коридор площею 5,8 квадратних метрів, що позначений на технічному паспорті за № 2-2; коридор площею 5,3 квадратних метри, що позначений на технічному паспорті за №2-1; санвузол площею 8,5 квадратних метрів, що позначений на технічному паспорті за №2-5; кухню площею 9,2 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-6

та визнати за позивачами у рівних частках право власності на квартиру АДРЕСА_1 як на окрему одиницю нерухомого майна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2019 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовні вимоги заявлено у порушення ст. 364 ЦПК України. При цьому, у справі не було проведено судово-будівельну експертизу у відповідності до вимог Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок»,не визначено питання виділення відокремленої частини будинку з самостійним виходом (квартиру), розміру ідеальних часток ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та відповідності сплати компенсації за виділення позивачам більшої частки, яка перевищує частку інший співвласників на 15,02 кв.м.

Посилаючись на вказане та те, що суд першої інстанції не встановив власника земельної ділянки де знаходиться самочинно збудоване майно, площа якого складає 20,8 кв.м., так як власник земельної ділянки - держава, яка не виділяла земельну ділянку під незаконне будівництво, крім того попередніми судами тільки встановлено порядок користування земельними ділянками співвласників, відсутня згода власника - Київської міської ради, яка і має бути стороною спору, а ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є неналежними відповідачами щодо позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудоване майно, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які вважали апеляційну скаргу обґрунтованою, ОСОБА_2 та представника позивачів, які просили апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, сторони у справі є співвласниками будинку по АДРЕСА_1 . Зокрема, ОСОБА_3 і ОСОБА_7 , а також ОСОБА_1 і ОСОБА_4 належить по 1/8 частині домоволодіння, а ОСОБА_5 та ОСОБА_8 - по ј частині.

Матеріали справи також свідчать, що відповідачі мають окремі родини.

Встановлено, що земельна ділянка, пл . 600 кв.м по АДРЕСА_1 , рішенням Київської міської ради від 29 червня 1954 року № 1096 була виділена саме для будівництва та ведення домашнього господарства.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року у справі № 22-21805/2010 встановлено порядок користування вказаною земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння, згідно з яким земельна ділянка, на якій було здійснено самочинну прибудову, виділена в користування позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2014 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про визнання частини нерухомого майна самочинним будівництвом, зобов`язання знести самочинно збудовану прибудову, повернення співвласникам самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування моральної шкоди, позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частини нерухомого майна самочинним будівництвом, зобов`язання знести самочинно збудовану прибудову, визнано самочинним будівництвом збудовану ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прибудову по АДРЕСА_1 , площею 20,8 кв.м., що позначена літерою «а1» на схематичному плані земельної ділянки технічного паспорта на одноквартирний (садибний) індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 від 11 жовтня 2013 року (а.с.158-166, 56-63,167-182 т.1).

Указаним судовим рішенням було встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 824 кв.м., яка 29 червня 1954 року рішенням Київської міської ради № 1096 виділена для будівництва та ведення домашнього господарства (на той час АДРЕСА_1 ); будинок побудовано в період часу з 1955 року до 1962 року і належить на праві спільної часткової власності й у 1996 році у квартирі АДРЕСА_1 , яку займає ОСОБА_2 та його сім`я, останнім разом з ОСОБА_3 на виділеній їй у користування земельній ділянці без будь-яких дозволів на будівництво й погодженого і затвердженого проекту будівництва, відсутності письмового дозволу всіх співвласників будинковолодіння та порушення їх прав, було здійснено до будинку прибудову, пл.20,8 кв.м.

У відповідності до висновку про технічний стан самовільної прибудови до квартири АДРЕСА_1 , відповідність нормам для житла та можливий вплив на технічний стан та інсоляцію будинку в цілому №123/2005-Т0 від 2005 року, технічний стан конструктивних елементів та інженерних мереж в межах квартири АДРЕСА_1 оцінюється як задовільний. Негативного впливу виконаної до квартири АДРЕСА_1 прибудови на загальний технічний стан будинку не виявлено.

Як убачається з акту огляду АДРЕСА_1 станом на 15 вересня 2005 року після завершення оздоблювальних робіт, добудови вентканалів, встановлення і підключення електроприладів, приміщення, розташовані в прибудові, можливо прийняти в експлуатацію.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що спірну прибудову рішенням суду визнано самочинною й такою, що не порушує прав інших співвласників, розміщена земельній ділянці, виділеній позивачам у користування, проте відсутність згоди відповідачів позбавляє їх права звернення з-приводу вказаного питання до компетентних органів.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, з огляду на наступне.

Згідно частини четвертої статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При розгляді справ пов`язаних із самочинним будівництвом слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 4 ЦПК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 127/18746/15-ц .

У матеріалах справи відсутні докази належного звернення позивачів до компетентних органів та отримання ними відмови у цьому. Питання прийняття самочинної прибудови не було предметом розгляду компетентного державного органу, уповноваженого приймати відповідне рішення.

Не підтверджує зазначене й долучена до справи відповідь департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 13 квітня 2016 року на повідомлення ОСОБА_2 про початок виконання будівельних робіт із прибудови «а1» до житлового будинку АДРЕСА_1 , остільки з його змісту убачається, що департаментом відмовлено у внесенні до реєстру повідомлення про початок робіт з підстав недолучення до повідомлення необхідних матеріалів, що не містить необхідності долучення згоди всіх співвласників; роз`яснено, які саме документи повинні бути подано одночасно з повідомленням (а.с.187 т.1).

Тобто, указаний лист носить роз`яснювальний характер та не свідчить про розгляд питання прийняття самочинної прибудови в експлуатацію відповідним державним органом.

Інших доказів звернення позивачів до компетентних органів та відмова останніх у задоволенні вимог у матеріалах справи відсутні, в той час як лише рішення відповідних органів чи їх відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у справі №127/18746/15-ц.

Отже, порушення прав позивачів та, як наслідок, необхідність їх судового захисту не встановлено, оскільки останні не зверталися у передбаченому законом порядку до компетентних органів для оформлення своїх прав на вказане майно та не позбавлені можливості такого звернення в подальшому.

За наведених обставин, не дають підстав до узаконення судом самовільної прибудови й наявність у справі висновку про її технічний стан від 01 липня 2005 року, акту огляду від 15 вересня 2005 року та експертного висновку від 18 травня 2010 року (а.с.17-22,23,24 т.1).

Районний суд залишив поза увагою, що наявність судового рішення не виключає у подальшому вирішення компетентним органом питання прийняття самовільної прибудови у експлуатацію, та не вирішив питання залучення до участі у справі відповідних органів.

Окрім цього, районний суд, визнавши за позивачами право власності на АДРЕСА_1 , тобто встановивши поштову адресу як на окрему одиницю нерухомого майна, вийшов за межі повноважень, остільки вирішення питання надання поштової адреси об`єктам нерухомого майна віднесено до компетенції органу місцевого самоврядування.

Суд не повинен заміняти органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.

Окрім цього, виділяючи позивачам в натурі частину будинку відповідно до висновку експерта № 21/6-2007 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження №21 від 21 червня 2017 року, складеного судовим експертом Тітенко І.О., суд залишив поза увагою наступне.

Відповідно до ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до вимог ст. 364 ЦК України, позивач як співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Виходячи з положень ст.ст.183,358,364 ЦК України та керівних роз`яснень, які містяться у п.п.6,7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Отже, основною умовою можливості виділу є здатність виділення кожному із співвласників відокремленої частини житлового будинку зі самостійним виходом (квартири), або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Разом з тим, з згаданого висновку експерта убачається, що виділити в натурі можливо лише частину будинку, яка перебуває у користуванні позивачів, виділення ж іншим співвласникам відокремлених частин будинку відповідно до їх часток із самостійним виходом є технічно неможливим.

Для поділу будинку у добровільному чи судовому порядку необхідна технічна можливість виділити кожному співвласнику відокремлене приміщення з власним входом.

За відсутності вказаної умови, виділ суперечитиме вимогам Закону, а отже є неможливим як в добровільному так і в судовому порядку.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення районного суду, як постановленого з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалення по справі нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: