ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1520/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 грудня 2018 року, ухвалене в складі головуючого судді Харченко А.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

30 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до відповідача, ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому, з урахуванням подальших уточнень просила суд здійснити поділ майна подружжя - виділити їй у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; виділити у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ «А-16», які розташовані в АДРЕСА_2; виділити у власність та визнати право власності за позивачем, ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; виділити у власність та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ «А-16», які розташовані в АДРЕСА_2.

Позовна заява мотивована тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2002 по 02.04.2008 року, коли шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі сторони придбали наступне нерухоме майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,6 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м., - за договором купівлі-продажу № 5982 від 14.07.2006, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А.; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ «А-16», які розташовані в АДРЕСА_2, загальною площею 63,00 кв.м. набуте позивачем на підставі Свідоцтва про право власності, видане Київською районною радою 18.06.2004 на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 28.05.2004 за №576.

Позивач вказувала, що на початку 2007 року шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені. Бажаючи мирним шляхом поділити спільне майно, сторони домовились, що позивач подарує відповідачу належні їй нежитлові приміщення 1-го поверху по АДРЕСА_2, літ. «А-16», а відповідач, в свою чергу, подарує позивачці трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. 08.09.2007 між сторонами укладено договір дарування нежитлових приміщень, за яким право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ «А-16», які розташовані в АДРЕСА_2, загальною площею 63,00 кв.м., за яким відповідач набув вказані нежитлові приміщення у власність. Відповідач після цього не виконав обіцянки та належну йому частину квартири позивачу не подарував, в зв'язку із чим позивач стверджувала, що в жодному разі не укладала би вказаний договір дарування, якби знала, що відповідач не має наміру дарувати належну йому частину спірної квартири, в зв'язку із чим змушена звертатися до суду із позовом.

Ухвалою суду від 19 лютого 2016 року провадження по справі зупинено до розгляду Московським районним судом м. Харкова цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2017 року заявлений в іншій справі позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року (а.с. 79, 80-81).

Ухвалою суду від 03 травня 2018 р. провадження в цій справі відновлено.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, уточнені позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі, та посилаючись на вищевикладене, просив суд позов задовольнити. Крім того, зазначив, що між сторонами була усна домовленість, що відповідач подарує їй квартиру АДРЕСА_1. Про порушення своїх прав позивач довідалася 15 вересня 2015 року з Договору про наміри продати нежитлові приміщення по АДРЕСА_2.

Представник відповідача ОСОБА_7, що діє на підставі довіреності та договору про надання правової допомоги, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити у позові.

Вказав, що 20.11.2007 р. відповідач за договором дарування подарував позивачу однокімнатну житлову квартиру за адресою - АДРЕСА_3, загальною площею 32,5 кв.м. Зазначена квартира набута відповідачем за 6 років до шлюбу 27.08.1996 року і була його особистою власністю і не підлягала розділу у разі розлучення. Різниця між датами договорів дарування становить трохи більше 2-х місяців (08.09.2007 р. та 20.11.2007 р.), що підтверджує факт існування домовленості щодо поділу майна. Не заперечував, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами у шлюбі. Однак весь цей час ОСОБА_4 не турбувалася квартирою, не сплачувала комунальні послуги, що може бути підставою для відмови їй у позові.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,6 кв.м, житловою площею 45,8 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,6 кв.м, житловою площею 45,8 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3000 (три тисячі) грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати в частині та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване та порушує його право на власність. Суд відповідно до ст.13 ЦПК України порушив принцип диспозитивності, оскільки не задовольнив його клопотання про виклик позивачки у судове засідання як свідка для надання особистих пояснень по справі.

Вказав, що всі питання щодо розподілу майна подружжя між ним та позивачкою було вирішено в добровільному порядку ще до їх офіційного розлучення, а саме у 2007 році коли фактично припинилися шлюбні відносини.

Зазначив, щодо спору по квартирі АДРЕСА_1, яка дійсно була придбана під час існування шлюбних відносин між позивачкою та відповідачем, і про яку, як вказує позивачка, існувала її домовленість з відповідачем щодо передачі їй права власника на цю квартиру. У своєму позові (останній абз. стор. 1) позивачка сама зазначає, що вже на початку 2007 року фактичні шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем припинилися. Бажаючи мирним шляхом поділити спільне майно, вони домовилися про те, що Позивач подарує Відповідачеві нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ. «А-16» по АДРЕСА_2. Відповідач пообіцяв подарувати Позивачеві свою частину 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1. Таким чином, важливим є наявність факту встановлення домовленості щодо поділу спільного майна і не бажання того, щоб у подальшому, після розірвання шлюбу, існувала спільна сумісна чи спільна часткова власність на спільне майно. Позивач умовила Відповідача, що після розлучення не буде мати до Відповідача жодних майнових претензій у разі якщо Відповідач подарує Позивачу свою 1-но кімнатну квартиру. Позивач наполягала на цьому, тому що ринкова вартість цієї 1-но кімнатної квартири співпадала з вартістю половини 3-х кімнатної квартири. 20.11.2007 р. Відповідач за договором дарування подарував Позивачу 1-но кімнатну житлову квартиру за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 32,5 кв.м. Ця 1-но кімнатна квартира була набута Відповідачем за 6 років до шлюбу 27.08.1996 року, належала і була його особистою власністю, і не підлягала розділу у випадку розлучення. Важливим є те, що різниця між датами договорів дарування становить трохи більше 2-х місяців (08.09.2007р. та 20.11.2007р.), що підтверджує факт існування домовленості щодо поділу спільного майна. Як свідчать обставини, як вони викладені у позові самою позивачкою, якщо вона вважала, що їй відповідач крім своєї 1-но кімнатної квартири мав ще подарувати свою частину 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1, то ОСОБА_4, про порушення свого права стало відомо наступного дня після укладення договору дарування нею свого майна відповідачу - 09.08.2007 року.

Посилається на рішення Європейського суду з прав людини «Устименко проти України», «Рябих проти України», «Пономарьов проти України», «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії». Зазначає, що позовна давність обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивач не довела факту, що вона дізналася про порушення свого права лише у 2015 році.

У письмовому відзиві ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року - без змін.

Визнала, що відповідач подарував їй 1-но кімнатну житлову квартиру за адресою АДРЕСА_3, і заперечувала проти того, що обіцяла відповідачу, що отримавши цей подарунок після розлучення вона не буде мати до відповідача жодних майнових претензій. Жодних належних доказів на підтвердження цього надано не було.

Вказала, що доводи ОСОБА_3 про початок спливу строку позовної давності щодо вимог про поділ спільного майна подружжя майна з 09.09.2007 року (тобто після укладення договору дарування нежитлових приміщень) або з 03.04.2008 року (тобто у день, наступний за днем розірвання шлюбу) є необґрунтованими, оскільки у неї не виникало жодних думок стосовно того, що її право власності на 3- х кімнатну квартиру порушено або може бути порушено, оскільки вона вірила обіцянкам відповідача що подарує їй свою частину 3-х кімнатної квартири).

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за участю представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_8, а позивачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась надала до суду апеляційної інстанції заяву, якою просила розглядати справу за її відсутності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції правильно виходив з того, що отримані позивачем від відповідача на підставі договору дарування, який сторони не оспорювали, нежитлові приміщення першого поверху №5-1-:-5-8 в літері «А-16», які розташовані в АДРЕСА_2, не відносяться до спільного сумісного майна подружжя, а тому не підлягають поділу.

Задовольняючи позов в частині поділу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,6 кв.м, житловою площею 45,8 кв.м., суд також обґрунтовано вважав не доведеними заперечення відповідача про наявність між сторонами домовленості про те, що вказана квартира не підлягала поділу внаслідок того, що відповідач подарував позивачу в якості відступного свою 1-но кімнатну квартиру.

Однак суд першої інстанції на підставі лише одних пояснень позивача та її представника про те, що позивач лише восени 2015 року внаслідок укладення відповідачем договору про наміри продати квартиру АДРЕСА_1 дізналася про порушення своїх прав на спільну сумісну власність подружжя - вважав доведеним, що перебіг строку позовної давності за вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя почався саме з цього часу і тому трирічний строк позовної давності на день звернення до суду з цим позовом, 30.10.2015 року, не сплив, відсутні підстави для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України, а тому відповідна заява представника відповідача про застосування передбачених у ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно недоведеності спливу позовної давності, з наступних підстав.

Заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності ОСОБА_3 подана до суду першої інстанції 06.12.2018 року, він просив застосувати їх до усіх позовних вимог (а.с.108-112).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, який є доведений.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Судом встановлено, що з 10.08.2002 року сторони перебували у спільному шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А., відповідач ОСОБА_3 придбав у власність спірну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

На підставі договору дарування нежитлових приміщень від 08.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Самощенко О.А., позивач ОСОБА_4 подарувала, а відповідач ОСОБА_3, - прийняв у дар нежитлові приміщення першого поверху №5-1-:-5-8 в літері «А-16», які розташовані в АДРЕСА_2. Право власності на нежитлові приміщення на підставі вказаного договору дарування зареєстроване у встановленому законом порядку за відповідачем, про що свідчить копія витягу від 27.09.2007 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимоги тільки до нежитлових приміщень, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому відповідно до змісту ст.ст. 81, 89 ЦПК України стандарт доказування передбачає, щоб при оцінці доказів висновки суду перебували поза межами розумних сумнів: вони повинні ґрунтуватися на обставинах, що можуть витікати з співіснування достатньо сильних, чітких і взаємно підтверджуючих висновків або аналогічних неспростовних презумпцій факту (див. з цього приводу правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Всупереч положень ст.ст. 263, 265 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а також обов'язку суду надавати мотивовану оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, - суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позову та запереченням відповідача стосовно того факту, коли позивач дізналася про порушення свого права на частку у праві спільної сумісної власності у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1.

У даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при застосуванні вказаної у ст. 261 ЦК України норми права до спірних правовідносин суд апеляційної інстанції також враховує висновки щодо застосування вказаної норми права, викладені в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 294/220/14-ц (провадження № 61-9564св18).

Касаційний суд у зазначеному судовому рішенні сформулював правову позицію щодо змісту ч. 1 ст. 261 ЦК України та про розподіл процесуальних обов'язків сторін (тягар доказування) у доведенні початку перебігу строку позовної давності згідно до вказаної норми матеріального права.

Так, у статті 261 ЦК України містяться терміни «довідався» та «міг довідатися», що дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач на протязі більше двадцяти років не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (ст. 81 ЦПК України на день розгляду цієї справи), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу

У своєму позові ОСОБА_4 в обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися на початку 2007 року. Бажаючи мирним шляхом поділити спільне майно, вони домовились про те, що позивач подарує відповідачеві нежитлові приміщення 1-го поверху в літері «А-16», по АДРЕСА_2, а відповідач подарує позивачеві свою частину 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1. Далі вона вказала, що відповідач її обманув, оскільки вона на підставі договору від 08.09.2007 року подарувала йому зазначені нежитлові приміщення, а відповідач свою частину квартири їй не подарував (а.с. 21, 106).

Відповідач у заяві про застосування строків позовної давності погодився з тим, що між сторонами була усна угода про поділ спільного майна подружжя, за якою позивач подарувала йому нежитлові приміщення, а він 20.11.2007 подарував їй свою 1-ну кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_3, яка за своєю вартістю дорівнює вартості половини їх спільної 3-х кімнатної квартири (а.с. 109-110).

Суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно копії договору дарування від 12.11.2007, укладеного у нотаріальній формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивач безоплатно отримала від відповідача у власність 1-но кімнатну ізольовану квартиру номер АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві особистою приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого біржою нерухомості на основних фондів «Україна» 27.08.1996 року, зареєстрованого в Харківському БТІ 28.08.1996 року за № П-1-6558 (а.с. 114).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3, шлюб між ОСОБА_3 і дружиною ОСОБА_4 було розірвано, про що 02 квітня 2008 року в Книрзі реєстрації розірвань шлюбу було зроблено відповідний актовий запис за № 202 (а.с. 8).

З копії паспорту позивача ОСОБА_4 видно, що її постійне місце проживання з 01.07.2009 року зареєстровано не за адресою спільної 3-х кімнатної квартири і не за адресою отриманої 12.11.2007 від відповідача в дар 1-но кімнатної квартири, а за адресою: АДРЕСА_4. При цьому з 17.04.2010 року вона вже перебуває в іншому шлюбі (а.с. 5).

Як вбачається з наданих відповідачем до суду першої інстанції квитанцій про сплату комунальних витрат на утримання спірної 3-х кімнатної квартири за період з жовтня 2006 року по травень 2014 року, коли виникли спірні правовідносини, їх сплачував відповідач, а не позивач (а.с. 127-141).

Наведені докази свідчать, що з дати розлучення, з 02.04.2008 року позивач не володіла і не користувалась спірною 3-х кімнатною квартирою.

У справі відсутні належні і допустимі докази про зміст договору про поділ спільного нерухомого майна або про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя, який відповідно до ст. 69 СК України має бути нотаріально посвідчений. При цьому сторони визнали, що стосовно спірної 3-х кімнатної квартири існувала домовленість про порядок її поділу. Оскільки у справі відсутні докази на спростовування цієї обставини, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України наявність домовленості про її поділ на недоведених належним чином умовах.

Після розлучення у квітні 2008 року позивач, яка з її слів у вересні 2007 року виконала свою частину домовленості про поділ спільного майна подружжя, вже не користувалася спірною 3-х кімнатною квартирою, про що свідчить той факт, що станом на 01.07.2009 року вона вже там не мешкала, не несла відповідних витрат по її утриманню, а згодом взяла шлюб з іншим чоловіком.

При цьому позивач ОСОБА_4, діючи як розумний співвласник, з точки стороннього спостерігача не могла не зрозуміти, що тривала бездіяльність відповідача стосовно передачі позивачу своєї частки на спірну 3-х кімнатну квартиру, у поєднанні із отриманням нею від відповідача у дар 1-но кімнатної квартири, за відсутності доказів про інше, - свідчить про те, що вона у добровільному порядку вже не отримає свою частку у спільній 3-х кімнатній квартирі, право власності за якою залишалося за відповідачем.

Усвідомлення та розуміння про порушення своїх прав на частку спільної 3-х кімнатної квартири з'явилося у позивача, поза розумним сумнівом, не пізніше дати реєстрації її постійного місця проживання за іншою адресою, тобто 01.07.2009. При цьому у справі відсутні об'єктивні дані про поважні причини, які на протязі шести років до дня звернення до суду з цим позовом, 20.10.2015 перешкоджали ОСОБА_4 вчасно звернутися до суду з цим позовом.

Обґрунтовуючи свої висновки про те, що позивач дізналася про порушення свого права у 2015 році, суд першої інстанції помилково взяв до уваги копію угоди від 15.09.2015 року про наміри ОСОБА_3 укласти до 15 грудня 2015 року договір купівлі-продажу спірної 3-х кімнатної квартири з ОСОБА_10, оскільки у справі відсутні відомості про те, що позивач знала про цей доказ, який був наданий до справи відповідачем, до її звернення до суду з цим позовом (а.с. 113).

Суд першої інстанції всупереч положень ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення не звернув уваги, що пояснення позивача та її представника про те, що ОСОБА_4 дізналась про існування угоди від 15.09.2015 року про наміри продати нежитлове приміщення ОСОБА_3 і цим обґрунтувала свою обізнаність про порушення її прав, - не належить до кола належних і допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-78 ЦПК України, і за відсутності інших доказів, які відповідають цим процесуальним вимогам, не є достатнім доказом початку перебігу позовної давності.

Таким чином, слід визнати, що позивач ОСОБА_4 не виконала передбаченого у ст. 81 ЦПК України процесуального обов'язку: не надала до суду першої інстанції належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про те, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права пізніше зазначеної дати, 01.07.2009.

Наведене свідчить, що на день звернення ОСОБА_4 до суду з цим позовом вже сплив загальний трирічний строк позовної давності, тому відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України з цих підстав у задоволенні її позову слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи; ухвалив рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які визнав встановленими; при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, то відповідно до п.п. 1,2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції в оскарженій частині скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про залишення позову без задоволення у частині поділу спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду не оскаржувалося і залишається без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 8818 грн. 50 коп. (а.с.165). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, сплачені ним судові витрати підлягають стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року в оскарженій частині скасувати.

Позов ОСОБА_4в частині визнання права власності по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу сумісного майна подружжя - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Тростянець, Сумської області, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження м. Суми, податковий номер НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, витрати по сплаті судового збору в розмірі 8818 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.