Провадження № 2/344/732/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

12 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Домбровської Г.В.,

при секретарі с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі «Відповідач») про стягнення боргу в сумі 79 500,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задоволити.

Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи конвертом з рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення, який повернувся на адресу суду за закінченням терміну зберігання.

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

07.11.2014 року ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 кошти в сумі 79 500 грн., про що Відповідач дав відповідну розписку, оригінал якої долучено до позову.

Відповідно до розписки від 07.11.2014 року Відповідач зобовязувався повернути отриману суму коштів до 25.11.2014 року.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики Відповідачем надано Позивачу письмову розписку від 07 листопада 2014 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи.

Відповідно до змісту Розписки від 07 листопада 2014 року Відповідач зобовязувався повернути кошти своєму кредитору до 25 листопада 2014 року після підписання даної розписки.

В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як випливає зі змісту позовної заяви, кошти в сумі 79 500 грн. було отримано ОСОБА_3 07 листопада 2014 року, що підтверджується розпискою.

Доказів, які б спростовували вищевказані обставини, Відповідачем суду надано не було, а Судом таких доказів не встановлено.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк.

Як зазначено в позовній заяві, Відповідач не повернув Позивачу борг за розпискою в розмірі 79 500 грн.

На прохання Позивача в телефонному режимі в добровільному порядку Відповідач відмовлявся, на письмові звернення про повернення боргу не реагував.

Будь-яких доказів, які б спростовували надані Позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, Відповідачем не надано.

Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як зазначено в матеріалах позовної заяви, станом на час розгляду даної справи, існує непогашена заборгованість Відповідача перед Позивачем в розмірі 79 500 грн.

Вказана обставина не спростована належними засобами доказування.

За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 79 500 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Вказана позиція міститься також в Постановах Верховного суду України щодо правової природи позики та доказів, які підтверджують факт його укладення. Зокрема, в постанові ВСУ від 15.11.2015 року в справі №6-1967 цс 15, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому Верховний суд вказав, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79 цс 14, в якій Верховний суд зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає до виконання. Відповідно до розписки позивач виконав зобов'язання перед відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов'язання позичальника виконані не були.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд приходить до висновку про її необґрунтованість, оскільки позивачем не доведено за допомогою належних засобів доказування самого факту завдання моральної шкоди ( форм її прояву), а також її розміру у 10 000 грн., як і не доведено причинно-наслідкового зв»язку між шкодою та діями саме Відповідача.

Відтак в задоволенні позовної вимоги про стягнення 10 000 грн. моральної шкоди слід відмовити.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 626, 629, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 4, 5, 13, 81, 82, 280 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,- задовольнити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код невідомий, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1 заборгованість за договором позики в розмірі 79 500 (сімдесят дев»ять тисяч п»ятсот) гривень.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код невідомий, в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 795,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.