Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 481/1243/16-ц

провадження № 61-22922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,(далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору від 27 лютого 2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7 400,00 грн зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що відповідач порушує кредитні зобов`язання та має станом на 06 листопада 2016 року заборгованість у розмірі 60 745,60 грн, яка складається із:

7 199,50 грн - заборгованість за кредитом; 47 177,26 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 000,00 грн - пеня та комісія; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 2 868,84 грн - штраф (процентна складова), АТ КБ «ПриватБанк» просило задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь указану заборгованість.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 27 лютого 2014 року, посилаючись на те, що він не приєднувався до договору про надання банківських послуг, договір не відповідає вимогам статті 28 ЦК України.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року первісний та зустрічний позов об`єднані в одне провадження.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 02 лютого

2017 року первісний позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто зі

ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму боргу за кредитним договором від 27 лютого 2014 року б/н у розмірі 60 745,60 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що АТ КБ «ПриватБанк» довело факт укладання кредитного договору із ОСОБА_1 , отримання ним кредитних коштів.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитний договір

від 27 лютого 2014 року б/н укладений, а ОСОБА_1 отримані і використані кредитні кошти, тому підстав для стягнення із ОСОБА_1 нарахованої позивачем заборгованості за договором у зв`язку із неналежним виконанням саме договірних зобов`язань немає. Крім того, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Окремою ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року доведено до відома голови Апеляційного суду Миколаївської області для застосування належного реагування про порушення суддею Новобузького районного суду Миколаївської області Вжещ С. І. норм процесуального законодавства у цій справі, зокрема частини другої статті 195 ЦПК України 2004 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати указане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач, підписуючи анкету-заяву 27 лютого 2014 року, підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом від 26 березня 2010 року № СП-2010-256, та тарифами банку, які викладені на сайті банку, складає між ним та банком кредитний договір; факт отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна» з лімітом 7 400,00 грн підтверджується фотографією, яка наявна в матеріалах справи; доказами користування карткою є виписка з рахунку відповідача; відповідач не лише знімав грошові кошти із картки, але й частково погашав заборгованість за кредитом, що вказує на факт укладення договору між сторонами у справі.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 27 лютого 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 укладений договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 7 400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Із поданого банком розрахунку заборгованості встановлено факт користування кредитними коштами відповідачем, які були зняті 27 та 28 лютого 2014 року частинами на загальну суму 7 400,00 грн та здійснювалася часткова їх сплата, а саме 03 квітня 2014 року на суму 400,00 грн.

Суд першої інстанції встановив, що у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 06 листопада 2016 року у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 60 745,60 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 7 199,50 грн, заборгованості за процентами у сумі 47 177,26 грн, заборгованість за комісією у сумі 3 000,00 грн, а також штраф (фіксована частина) -500,00 грн, штраф (процентна складова) - 2 868,84 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» довело факт укладання кредитного договору із ОСОБА_1 та отримання ним кредитних коштів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитний договір від 27 лютого 2014 року б/н укладений, а ОСОБА_1 отримав і використав кредитні кошти, тому підстав для стягнення з ОСОБА_1 нарахованої позивачем заборгованості за договором у зв`язку із неналежним виконанням саме договірних зобов`язань, немає. Крім того, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Верховний Суд не погоджується у повній мірі з такими висновками судів з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня

2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості, так і апеляційного суду про відмову у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю є помилковими, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодивсь на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та правили надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Так, укладений між сторонами кредитний договір 27 лютого 2014 року увигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої

статті 530 ЦК України.

Крім того, анкета-заява позичальника від 27 лютого 2014 року також не містить ані визначеного розміру процентної ставки, ані - неустойки (пені, штрафів), отже, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Отже, апеляційним судом правильно відмовлено у стягненні відсотків, пені та штрафів (процентна складова та фіксована частина), оскільки такі вимоги є безпідставними, проте необґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості за тілом кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник).

Заявником не спростовано, що розмір заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 199,50 грн не відповідає дійсності.

Із зазначеного вбачається, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 199,50 грн, яке відповідає закону, а тому рішення суду апеляційної інстанцій в цій частині підлягає скасування, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишенню в силі.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року в частині зустрічних позовних вимог у касаційному порядку не оскаржується, а тому не переглядається в цій частині.

Таким чином, Верховний Суд на підставі статті 413 ЦПК України дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 227,52 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 199,50 грн скасувати, рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня

2017 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 227,52 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик