ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3661/19 Справа № 175/1204/14 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати у з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року ТОВ "Кредитні ініціативи" звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, який з урахуванням всіх уточнень обґрунтовував тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 травня 2012 року, укладеного з ТОВ "ПростоФінанс", набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №5 від 18 липня 2008 року, укладеного між ТОВ "ПростоФінанс" та ОСОБА_1 Внаслідок неналежного виконання кредитних зобов'язань у ОСОБА_1 станом на 10 квітня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 76677,93 грн.

У зв'язку з чим, ТОВ "Кредитні ініціативи" просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №5 від 18 липня 2008 року в розмірі 76677,93 грн., а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року позовні вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" було задоволено частково:

- стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 39972,52 грн. заборгованості за кредитним договором №5 від 18 липня 2008 року, 28033,34 грн. відсотків та 602,98 грн. судового збору, а всього - 68608,84 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати сокаржуване рішення та постановити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №5 від 18 липня 2008 року в розмірі 27252,00 грн., а в іншій частині позовних вимог - відмовити.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ТОВ "Кредитні ініціативи" відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року - без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апелянта.

Дана справа розглядалась судами неодноразово.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору №5 від 18 липня 2008 року ОСОБА_1 отримав від ТОВ "ПростоФінанс" кредит у розмірі 61100,00 грн. під 13,99% річних з кінцевим терміном повернення - 10 липня 2013 року.

18 травня 2012 року між ТОВ "ПростоФінанс" та ТОВ "Кредитні ініціативи" укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, на підставі якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.

Проте, взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення сум кредиту відповідач не виконує, у зв'язку з чим, станом на 10 квітня 2016 року з процентною ставкою 13,99 % має заборгованість за договором у розмірі 76677,93 грн., яка складається з:

- 39972,52 грн. - заборгованості за кредитом;

- 28033,34 грн. - відсотків;

- 5040,75 грн. - комісії;

- 3631,32 грн. - штрафу.

У відповідності до ст. ст. 526, 530, 536 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог даного кодексу.

Зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 1049,1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було порушено умови спірного договору та вищенаведені норми матеріального права, що підтверджується наявними та достатніми в матеріалах справи доказами, а тому вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитом та відсотків є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Вирішуючи позов в частині стягнення комісії і штрафу за кредитом та відмовляючи в цій частині, суд дійшов висновку, що стягнення штрафу та комісії є подвійною відповідальністю, що суперечить положенням ст. 549 ЦК України та ст. 61 Конституції України.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що ТОВ "Кредитні ініціативи" звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог товариства до основної суми за період з 18 липня 2008 року по 06 вересня 2010 року.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Кредитні ініціативи" звернувся до суду 06 вересня 2013 року, а строк дії договору закінчується 10 липня 2013 року, отже позивачем не пропущено строк позовної давності стосовно вимог про стягнення заборгованості.

Щодо посилань апелянта на те, що протягом трьох років ОСОБА_1 неправомірно нараховувалась заборгованість за кредитом із процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 21,27 % річних, то колегія суддів також відхиляє такі доводи, оскільки умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника.

Збільшення процентної ставки за кредитним договором №5 від 18 липня 2008 року в односторонньому порядку є правомірним також за умови, що рішення про таку зміну було прийнято до набрання чинності Законом №661-VI (Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку").

Спірний договір було підписано 18 липня 2008 року, а вказаний Закон набрав чинності 12 грудня 2008 року, тобто договір підписано до набрання цим нормативно-правовим актом законної сили і збільшення процентної ставки з боку банку в односторонньому порядку є правомірним.

Доказів протилежного в порядку ст. ст. 76 - 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова