КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Сердинський В.С.
Єдиний унікальний номер справи № 361/4153/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/3305/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізінг Україна» на рішення Броварського міськрайонного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізінг Україна» до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізінг Україна» про стягнення грошових коштів, отриманих на виконання недійсного правочину та процентів за користування грошовими коштами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 13 липня 2018 року (а.с.243-246 том І), позивач зазначав, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з ОСОБА_2 договір про фінансовий лізинг №00004387 від 21 лютого 2012 року. Відповідно до умов договору позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідачу транспортний засіб типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі НОМЕР_1, 2011 року виробництва, двигун №CDA 278269, а відповідач зобов'язався прийняти даний об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору.

Вартість об'єкту лізингу, яка погоджена сторонами, згідно з умовами договору про фінансовий лізинг №00004387 від 21 лютого 2012 року становить еквівалент 43 052,00 доларів США.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року визнано недійсним договір фінансового лізингу від 21 лютого 2012 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» й ОСОБА_2, стягнуто із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 551 ,20 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили.

Зважаючи на вищевикладене, для повернення позивача у первісний стан відповідач повинен повернути позивачу новий транспортний засіб типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі НОМЕР_1, 2011 року виробництва. Оскільки це зробити неможливо, то відповідач повинен відшкодувати вартість одержаного майна за цінами на момент відшкодування.

Відповідно до висновку експерта від 31 травня 2018 року №19/13-1/18-СЕ/18, ринкова вартість транспортного засобу типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі НОМЕР_1, 2011 року виробництва станом на 31 травня 2018 року становить 335 685,69 грн.

Курс НБУ щодо долару США станом на 31 травня 2018 року становить 26,1358 грн, таким чином, вартість об'єкту лізингу становить 335 685,69 : 26,1358 = 12 843,90 доларів США.

На думку позивача, відповідач, щоб повернути позивача в первісний стан повинен відшкодувати останньому вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування, у розмірі, який розраховується таким чином: 43052,00доларів США (вартість об'єкта лізингу на момент укладення договору) - 12 843,90 доларів США (вартість об'єкта лізингу згідно з висновком експерта) = 30 208,10 доларів США (різниця вартості об'єкта лізингу).

При цьому, як зазначає позивач, 30 208,10 х 26,2280 (курс НБУ щодо долару США станом на 13 липня 2018 року = 792 298,05 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд застосувати наслідки недійсності договору про фінансовий лізинг №00004387 від 21 лютого 2012 року та стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» кошти у розмірі 792 298,05 грн., а також судові витрати.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічною позовною заявою до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення грошових коштів, отриманих на виконання недійсного правочину та процентів за користування грошовими коштами.

В обґрунтування позову зазначав, що у відповідності до акту прийому-передачі до договору лізингу від 21 лютого 2017 року та видаткової накладної №002801 від 27 лютого2012 року, позивач передав відповідачу автотранспортний засіб вартістю 345 707,56 грн. та визначив щомісячний платіж в розмірі 7284,09 грн.

Відповідач протягом трьох років здійснював щомісячно лізингові платежі в розмірі 8000 грн, що перевищувало встановлений позивачем щомісячний лізинговий платіж. Всього за три роки відповідач здійснив 36 платежів на загальну суму 355 284,64 грн.

Відповідач добросовісно виконував умови укладеного з позивачем договору лізингу, але з січня 2015 року позивач припинив надсилати рахунки на оплату і відповідно відповідач був позбавлений можливості сплачувати лізингові платежі. Останній платіж, здійснений відповідачем був 30 грудня 2014 року.

Крім того, позивач, як власник автотранспортного засобу, що переданий за договором відповідачу, у відповідності до розділу 11 договору повинен забезпечити відповідача протягом дії договору за власний рахунок та у своїх інтересах, полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів

Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АЕ2400818 припинив свою дію 26 лютого 2015 року, у зв'язку із закінченням строку дії полісу.

Відповідач опинився у складній ситуацій без рахунків - він не міг сплатити за автомобіль, без страхового полісу - не міг користуватись автотранспортним засобом.

Таким чином, з 26 лютого 2015 року й до тепер за відсутності страхового полісу, відповідач навіть теоретично не може користуватись автотранспортним засобом.

Позивач неодноразово змінював юридичну адресу та не повідомляв відповідача про свої дії. 28 травня 2015 року, після з'ясування нової юридичної адреси позивача та усвідомлення неправомірності укладеного договору фінансового лізингу, відповідач звернувся з позовом до позивача щодо визнання договору недійсним. Судове рішення вступило в силу і відповідно договір фінансового лізингу є недійсним.

Відповідачем на адресу позивача 01 березня 2017 року було направлено заяву про повернення позивачу автотранспортного засобу. 31 березня 2017 року позивач надіслав відповідь, але зрозумілих роз'яснень так і не надав та послався на «внутрішні положення компанії».

Після постановлення вищевказаного судового рішення про визнання договору лізингу недійсним, відповідач 05 липня 2017 року ще раз письмово звернувся до позивача з заявою про повернення відповідачу грошових коштів, які були ним сплачені та гарантував повернення автотранспортного засобу позивачу, але позивач відповів листом від 31 липня 2017 року, що повернення грошових коштів відповідачу є безпідставним.

Також 10 травня 2018 року відповідач передав, а представник позивача Навроцький О.В., прийняв вищевказаний автотранспортний засіб, про що було складено акт прийому-передачі, підписаний сторонами та закріплений печаткою позивача, тобто свою частину двосторонньої реституції відповідач виконав, а позивач повинен повернути сплачені відповідачем за недійсним договором лізингу грошові кошти.

Розрахунок процентів за користування грошовими коштами складається з наступного: облікова ставка НБУ складає за період із 07 липня 2017 року по 26 жовтня 2017 року - 12,5%, з 27 жовтня 2017 року 13,5%.

За період з 29 липня 2017 року по 26 жовтня 2017 року (90 днів) - 355 284,64 грн. х 12,5% : 366 днів х 90 днів = 10 920,63 грн.

За період з 27 жовтня 2017 року по 15 листопада 2017 року (20 днів): 355 284,64 грн. х 13,5% : 366 днів х 20 днів = 2 620,95 грн.

Всього з 29 липня 2017 року по 15 листопада 2017 року - 13 541,58 грн. = 10 920,63 грн.+2 620,95 грн.

У відповідності до вищевикладеного, відповідач вважає, що стягнення з позивача на його користь процентів в розмірі 13 541,58 грн , за користування грошовими коштами є таким, що відповідає нормам законодавства.

Таким чином, відповідач вважає правомірним просити суд застосувати правові наслідки недійсності правочину (двосторонню реституцію), а саме: стягнути з позивача грошові кошти в розмірі 355 284,64 грн., отриманих позивачем від відповідача на виконання недійсного правочину та 13 541,58 грн. процентів за користування грошовими коштами і 3 688,27 грн. судового збору.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2018 року в задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 355 284, 64 грн, отримані на виконання недійсного правочину та 13 541, 58 грн - процентів за користування грошовими коштами, а всього 368 826 , 22 грн , витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 688 , 27 грн .

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ТОВ « Порше Лізинг Україна» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, задовольнити первісний позов.

В апеляційній скарзі зазначав , що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для вирішення справи. Так, суд не взяв до уваги , що відповідач ОСОБА_2 повернув позивачу вживаний автомобіль, а відтак лише частково повернув товариство в первісний стан за договором про фінансовий лізинг, невірно застосував норми ст. 216 ЦК України. Крім того, на думку апелянта, відсутні будь-які правові підстави для стягнення процентів за користування грошима відповідача.

До апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначено, що позовні вимоги ТОВ « Порше Лізинг Україна» не ґрунтуються на нормах і принципах права, просив у задоволенні скарги відмовити , вважає рішення законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального і процесуального права , підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні .

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 21 березня 2019 року. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Як видно із матеріалів справи , ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з ОСОБА_2 договір про фінансовий лізинг №00004387 від 21 лютого 2012 року. Відповідно до умов договору позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідачу транспортний засіб типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі НОМЕР_1, 2011 року виробництва, двигун №CDA 278269, а відповідач зобов'язався прийняти даний об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору. ( т.1 а.с. 5 -20 )

Вартість об'єкту лізингу, яка погоджена сторонами, згідно з умовами договору про фінансовий лізинг №00004387 від 21 лютого 2012 року становить еквівалент 43 052,00 доларів США.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року визнано недійсним договір фінансового лізингу від 21 лютого 2012 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» й ОСОБА_2, стягнуто із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 551 ,20 грн.( т.1 а.с. 21-31)

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили ( т.1 а.с. 32-36) .

Зважаючи, що повернення позивача у первісний стан, відповідач повинен повернути позивачу новий транспортний засіб типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі НОМЕР_1, 2011 року виробництва, а зробити це неможливо, то на думку позивача відповідач повинен відшкодувати вартість одержаного майна за цінами на момент відшкодування.

Відповідно до висновку експерта від 31 травня 2018 року №19/13-1/18-СЕ/18, ринкова вартість транспортного засобу типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі НОМЕР_1, 2011 року виробництва станом на 31 травня 2018 року становить 335 685,69 грн. ( т.1 а.с. 197-203)

Курс НБУ щодо долару США станом на 31 травня 2018 року становить 26,1358 грн, таким чином, вартість об'єкту лізингу становить 335 685,69 : 26,1358 =12843,90 доларів США.

На думку позивача, відповідач, щоб повернути позивача в первісний стан повинен відшкодувати останньому вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування, у розмірі, який розраховується таким чином: 43052,00доларів США (вартість об'єкта лізингу на момент укладення договору) - 12 843,90 доларів США (вартість об'єкта лізингу згідно з висновком експерта) = 30 208,10 доларів США (різниця вартості об'єкта лізингу).

Згідно акту прийому-передачі до договору лізингу від 21 лютого 2017 року та видаткової накладної №002801 від 27 лютого 2012 року , позивач ТОВ «Порше Лізинг Україна» передав відповідачу ОСОБА_2 автотранспортний засіб вартістю 345 707,56 грн. та визначив щомісячний платіж в розмірі 7284,09 грн. ( том І а.с.92 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.1. договору про фінансовий лізинг № 00004387 від 21 лютого 2012 року, сторони погодили, що для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач ОСОБА_2 щомісяця виплачуватиме ТОВ «Порше Лізинг Україна» лізингові платежі у відповідності до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та інших положень контракту.

Згідно з п. 6.5. договору, сторони погодили, що лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений ТОВ «Порше Лізинг Україна» у графіку покриття витрат та плати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Відповідно до п. 6.16. договору, зобов'язання по сплаті всіх та будь-яких платежів за контрактом покладається на лізингоодержувача, якщо інше прямо не передбачено контрактом. Лізингоодержувач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту відправлення ТОВ «Порше Лізинг Україна» відповідної вимові або рахунку, якщо інший термін не обумовлено у контракті або погоджено сторонами додатково. Якщо лізингоодержувач не сплатить платежі (платіж) у вказаний строк, ТОВ «Порше Лізинг Україна» має право застосувати санкції за прострочення відповідно до пункту 8 Контракту.

Як видно із договору обов'язок щодо сплати лізингових платежів покладено на лізингоодержувача.

Відповідач ОСОБА_2 протягом 2012 року - 2014 року здійснював щомісячні лізингові платежі в розмірі 8000 грн., що підтверджується відповідними квитанціями . Всього за вказаний період відповідач здійснив 36 платежів на загальну суму 355 284,64 грн. Останній платіж, здійснений відповідачем був 30 грудня 2014 року.( т.1 а.с. 94-104)

Відповідно до акту прийому-передачі, відповідач ОСОБА_2 передав, а представник позивача ТОВ «Порше Лізинг Україна» Навроцький О.В., прийняв вищевказаний автотранспортний засіб, акт підписаний сторонами та закріплений печаткою позивача ( том 1 а.с. 238).

Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція - поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості.

Частиною другою статті 216 ЦК України передбачено, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Порядок такого відшкодування має здійснюватися за правилами, встановленими для зобов'язань, що виникають із факту заподіяння шкоди, тобто за правилами позадоговірної відповідальності.

Основним наслідком визнання правочину недійсним є реституція двостороння. За загальним правилом ст. 216 ЦК двостороння реституція настає у всіх випадках недійсності правочину, якщо в законі не вказані інші майнові наслідки. Тож можна стверджувати про презумпцію застосування двосторонньої реституції, яка передбачена для недійсності правочинів коли їх сторони не діяли навмисно. Тож реституція визначена у цивільному законодавстві як загальний наслідок недійсності правочинів, який проте у редакції ст. 216 ЦК має певні прояви: 1) повернення отриманого у натурі; 2) при неможливості повернення у натурі - відшкодування вартості того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Поновлення майнового становища сторін забезпечує досягнення мети захисту порушених цивільних прав. Тим воно 256 виконує правовідновлювальну функцію права взагалі та цивільного права зокрема.

У своїй позовній заяві ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило стягнути відшкодування у розмірі 792 298,05 грн. Такий розмір відшкодування визначало різницею вартості нового автомобіля, який було передано відповідачу за договором про фінансовий лізинг, та вартістю того ж автомобіля після використання відповідачем. Зазначав, що вартість транспортного засобу зменшилася саме на таку суму.

Проте, позивач не зазначив та не надав доказів, які підтверджують вину відповідача у завданні збитків, як того вимагає ч.2 ст.216 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» у зв'язку з їх безпідставністю.

Посилання у апеляційній скарзі на ч.1 ст. 216 ЦК України як на підставу для стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів не можуть бути враховані судом, оскільки ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтом норм закону та є помилковим.

Так, відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов'язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов'язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об'єкт лізингу, яким він користувався.

Як вбачається із матеріалів справи, автомобіль було повернуто ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавцю). Отже, посилання у позові та у апеляційній скарзі на неможливість повернення майна є безпідставними.

Крім цього, встановлено, що на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00004387 від 21 лютого 2012 року відповідачем ОСОБА_2 було сплачено суму в розмірі 355 284,64 грн.

Двостороння реституція є загальним наслідком недійсності правочину, який настає незалежно від наявності вини сторін правочину у тому, що правочин є недійсним.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права, частина 1 статті 216 Цивільного Кодексу, застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного Кодексу України, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного Кодексу України).

У ч. 3 ст. 1212 Цивільного Кодексу України вказано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1214 Цивільного Кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Як видно із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 письмово звертався до позивача ТОВ «Порше Лізинг Україна» 05 липня 2017 року з заявою про повернення йому грошових коштів (а.с.59 том І). В заяві позивачу було запропоновано повернути відповідачу грошові кошти протягом 10-и днів, з дня отримання заяви про повернення грошових коштів. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, позивач отримав заяву з вимогою повернення грошових коштів - 19 липня 2017 року (а.с.60 том І).

На підставі викладеного та враховуючи факт повернення автомобіля лізингодавцю, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_2 має право на повернення йому грошових коштів, сплачених на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна», в розмірі 355 284,64 грн.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про стягнення процентів в розмірі 13 541,58 грн., за користування грошовими коштами.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, за змістом ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Реституція - поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості.

Тобто, реституція за своєю правовою природою не є грошовим зобов'язанням, а відтак, суд дійшов помилкового висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм, що регулюють грошове зобов'язання. А відтак, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами.

За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскаржуване судове рішення в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги. В іншій частині рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізінг Україна» задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізінг Україна» на користь ОСОБА_2 суми 13 541 ,58 грн - процентів за користування грошовими коштами скасувати , ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами .

В іншій частині рішення залишити без змін .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 28 березня 2019 року.

Головуючий

Судді