Справа № 162/383/19 Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В. Д.
Провадження № 22-ц/802/999/19 Категорія: 26 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 14.08.2008 між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку, які викладені на сайті банку. За умовами вищевказаного договору позичальник отримала на платіжну картку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2 000 грн..

Відповідач погодилася на встановлення і зміну банком кредитного ліміту, на зміну тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 18.03.2019 утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 11647,52 грн., з яких: 1890,75 грн. заборгованість за тілом кредиту, 2663,97 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6300,06 грн. пеня за прострочене зобов`язання, 250 грн. штраф (фіксована частина), 542,74 грн. штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача та відшкодувати судові витрати.

Заочним рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14.08.2008 у розмірі 1890,75 грн., що становить тіло кредиту, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн..

У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення в частині відмови у позові та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову, залишивши без змін рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавала.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду в частині визначення розміру стягнутого судового збору необхідно змінити із залишенням у решті рішення суду без змін з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 14.08.2008 між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг (а.с.13 зворот).

У заяві зазначено, що відповідач згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua.

З наданого банком розрахунку вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 18.03.2019 становить 11647,52 грн., з яких: 1890,75 грн. заборгованість за тілом кредиту, 2663,97 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6300,06 грн. пеня за прострочене зобов`язання, 250 грн. штраф (фіксована частина), 542,74 грн. штраф (процентна складова) (а.с.8-12),

Як вбачається із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ній зазначено особисті дані відповідача, тип картки 41494373, валюта кредиту гривня, строк дії 05/09, тип кредитного ліміту фінансовий, суму кредитного ліміту 2000 грн., базова процентна ставка 36% з розрахунку 360 днів в році, строк дії кредитного договору відповідає терміну дії картки, порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. У цій заяві також зазначено, що погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списання банком коштів з дебетної картки. Дана заява містить згоду відповідача з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті складають договір про надання банківських послуг (а.с.13-зворот).

Разом із тим, у зазначеній анкеті-заяві відсутні дані про вид карти, виданої відповідачу, а також умови про встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що наданий банком витяг з Умов і Правил надання банківських послуг відповідачем не підписаний. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами анкети-заяви діяли Умови і Правила надання банківських послуг саме в такій редакції, а тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору. Обґрунтовано судом не взято до уваги і довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», якою визначено розмір штрафних санкцій, оскільки в заяві-анкеті відсутні відомості про вид картки, яка була видана відповідачу, а банком не зазначено якою кредитною карткою користувалася відповідач.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Умови кредитування розуміла відповідач, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, позивач, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним із відповідачем у серпні 2008 року, приєднав до позовної заяви, як доказ Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які у часовому вимірі діяли після липня 2009 року, оскільки у «Загальних положеннях» міститься посилання на ліцензію від 29.07.2009 року, якої не могло існувати на дату укладення кредитного договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Оскільки сторони по справі не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові банку в частині стягнення на його користь з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафів.

Як слідує з наданого банком розрахунку кредитної заборгованості, відповідач користувалася кредитними коштами та вносила власні грошові кошти на погашення заборгованості і після травня 2009 року, тобто після закінчення строку дії цього договору, що також підтверджується доданою банком до апеляційної скарги випискою по рахункам відповідача за період з 14.08.2008 по 10.09.2019, в межах якого їй неодноразово перевипускалися картки та змінювався кредитний ліміт. У той же час банком не надано суду доказів про те, які Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку діяли протягом усього часу користування коштами банку відповідачем і які вона розуміла.

Із згаданого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 18.03.2019 заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 1890,75 грн., тому з огляду на те, що відповідач фактично отримала та використовувала кошти, надані банком на кредитну картку, але не повернула їх, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку цієї суми заборгованості, що є фактично отриманою відповідачем сумою кредитних коштів, яка на час розгляду справи не повернута.

Отже, висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позову узгоджується з наведеними нормами матеріального права, правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17, а також із встановленими у даній справі обставинами, тому перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно звільнив відповідача ОСОБА_1 від відповідальності щодо погашення складової заборгованості за тілом кредиту, а саме заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також безпідставно відмовив у стягненні пені та штрафів відхиляються апеляційним судом, оскільки заборгованість за простроченим тілом кредиту виникає у разі невчасної плати за користування кредитом, яка передбачена Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифами банку, не є сама по собі складовою тіла кредиту, а являє собою фактично штрафну санкцію, що застосовується у разі неповернення банку кредиту у термін, передбачений договором. Крім того, як уже було зазначено, банком не надано доказів, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифи банку та згадана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», якими як вказує банк передбачено розміри штрафних санкцій, є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами 14.08.2008 шляхом підписання анкети-заяви, у зв`язку з чим суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог банку в цій частині.

Разом із тим, судом першої інстанції проведено розподіл судових витрат без урахування положень статті 141 ЦПК України, у зв`язку із чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом задоволено позов у розмірі 1890,75 грн., що становить 16,23% від заявлених вимог, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 311,78 грн. (16,23% від 1921 грн.)

Згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при вирішенні питання про стягнення судового збору судом першої інстанції наведені вище обставини справи та норми процесуального права враховані не були, то згідно зі ст.376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2019 року у даній справі в частині визначення для стягнення розміру судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 311 (триста одинадцять) грн. 78 коп. витрат по сплаті судового збору.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді