Номер провадження: 22-ц/813/288/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Запорожець А.І.,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків,

встановив:

Згідно матеріалів справи, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси з 03.12.2012 року знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків.

Позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовані тим, що внаслідок капітального ремонту чи реконструкції квартири АДРЕСА_1 пошкоджена її квартира № 7 в цьому будинку. Висновком будівельно-технічного експертного дослідження від 11.06.2012 року визначено розмір збитків, завданих власнику квартири АДРЕСА_2, який становить 55218 грн., а вартість відновлювального ремонту цієї квартири складає 57514,00 грн. Посилаючись на ст. 1166 ЦК України позивачка просила стягнути з відповідачки завдану матеріальну шкоду в розмірі 57514,00 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків та судових витрат - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2018 року, та постановлення нового, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 обґрунтовували його тим, що внаслідок капітального ремонту чи реконструкції квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачці, була пошкоджена її квартира № 7 в цьому будинку. Квартира №9 (відповідачки) знаходиться над квартирою №7 (позивачки), всі пошкодження були виявлені на стелі та по стінах квартири. Зазначили, що відповідачкою не спростовано її вину у завданих збитках позивачу.

Згідно висновку будівельно-технічного експертного дослідження від 11.06.2012 року визначено розмір збитків, завданих власнику квартири АДРЕСА_2, який становить 55218 грн., а вартість відновлювального ремонту цієї квартири складає 57514,00 грн.

Посилаючись на ст. 1166 ЦК України, позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 57514,00 грн. та судові витрати по справі.

Відповідач ОСОБА_7 позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що ремонт в її квартирі проводився у 2011 році, а у 2012 році до неї надійшли виклики до суду. Під час здійснення ремонтних робіт жодних претензій до неї з боку позивачки не було. У висновку від 11.06.2012 року наявні фотокартки, проте здійснено знімки не її балкону та не її квартири. Зазначила, що реконструкція її квартири здійснювалася у відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належних документів.

У 2012 році за нею було зареєстровано право власності на вказану квартиру, про що видано відповідне свідоцтво про право власності. Висновок, на який посилається представник позивачки, був наданий експертом не за призначенням суду, експертне дослідження проводилось без її відома, експерт до її квартири не заходив. Крім того, експерт не підтверджує причинний зв'язок між пошкодженнями у квартирі позивачки та її діями з реконструкції квартири, виявлені пошкодження не є пошкодженнями від ремонтну її квартири.

Також зазначила, що вона до теперішнього часу не бачила позивачку, з приводу всіх обставин вона спілкувалась лише з директором офісу, який міститься в кв. №7, - Кривим, який і заявив вимоги до неї щодо здійснення ремонту в кв. №7.

Більше того, відповідач пояснила, що вона особисто бачила, як у квітні - травні 2016 року квартиру позивачки було відремонтовано, оскільки кожен день проходила мимо цієї квартири до себе в квартиру. З урахуванням викладеного, відповідачка та її представник просили відмовити у задоволенні позову.

Справа слухалась судами неодноразово.

Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.02.2013 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.12.2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків було відмовлено (т.1, а.с.49-50, а.с.154-156).

Однак, ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.06.2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.02.2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16.12.2013 року було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.193-194).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2015 року позовну заяву ОСОБА_5 було залишено без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України (т.1, а.с.251).

Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.04.2016 року ухвалу суду від 16.09.2015 року було скасовано та справу направлено до суду 1-ї інстанції для продовження розгляду (т.2, а.с.25-27).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2016 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т.2, а.с.31), після чого неодноразово відкладалась.

Крім того, 15.11.2016 року до суду були надані письмові пояснення відповідачки (т.2, а.с.45-46), та з боку позивача до суду було заявлено клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи (т.2, а.с.50-51).

У судовому засіданні 31.01.2017 року були допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та ухвалою суду від 31.01.2017 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_6 по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (т.2, а.с.77-78).

Однак, 27.04.2017 року до суду надійшло клопотання судового експерта Ковальчук О.У. щодо надання доступу до об'єкта дослідження. Крім того, 16.05.2017 року до суду надійшли клопотання експерта Ковальчук О.У. про надання доступу до об'єкта дослідження та рахунок за проведення експертизи від 04.05.2017 року №17-789/52, які отримав представник позивача 17.09.2017 року (т.2, а.с.87).

Проте, 25.07.2017 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду разом з повідомленням судового експерта Ковальчук О.У. №17-789/24 від 10.07.2017 року про те, що експерту не було забезпечено безперешкодний доступ до об'єкту дослідження (т.2, а.с.91).

З урахуванням викладеного, та у зв'язку з тим, що матеріали цивільної справи були повернуті без дачі експертного висновку, ухвалою суду від 26.07.2017 року провадження у справі було відновлено і призначено справу до розгляду на 12.10.2017 року (т.2, а.с.92), після чого розгляд справи неодноразово відкладався.

Крім того, ухвалою суду від 17.01.2018 року у задоволенні повторного клопотання представника позивача про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи було відмовлено (т.2, а.с.137-139).

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_5 стала власником квартири АДРЕСА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2006р., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвим О.В. (т.1, а.с.16). 11.04.2006р. вказаний договір зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» (т.1, а.с.17).

На думку суду першої інстанції позивач ОСОБА_5 жодним чином не довела суду позовних вимог, у зв'язку з чим суд відмовив їй у задоволенні позовних вимог.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, свої позовні вимоги ОСОБА_5 обгрунтовувала тим, що, на її думку, внаслідок самовільного проведення капітального ремонту або реконструкції квартири АДРЕСА_3, яка знаходиться поверхом вище, та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, була пошкоджена її квартира № 7.

З метою визначення розміру завданої в результаті капітального ремонту або реконструкції шкоди, 11.06.2012р. позивач звернулась з письмовою заявою до спеціалізованої експертної установи - ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» (т.1, а.с.15), перед якою були поставлені наступні питання:

1.Чи є в наявності пошкодження в приміщенні квартири АДРЕСА_4

2.Чи дійсно проводилися роботи з реконструкції чи капітальному ремонту кватири, розташованої над квартирою АДРЕСА_4

3.Визначити вартість шкоди, яка спричинена власнику, внаслідок реконструкції чи капітального ремонту квартири, розташованої над квартирою № 7?

11 червня 2012 року експертом ПП «ОНДЦЕД ім. Скибінського С.С.», Мазуровою І.С., було складено висновок будівельно-технічного експертного дослідження № 088/1/2012, відповідно до якого в квартирі № АДРЕСА_4 в ході візуального огляду експертом виявлені характері пошкодження: затікання, що являють собою плями темно-жовтого кольору, тріщини, що розвиваються по периметру стелі, розходження швів багету на стелі, відпадання та відшарування багету, шпатлівочного та фарбового шарів, тріщини на стінах різного напряму з шириною розкриття до 0,3 см, відшарування країв шпалер та ін. (т.1, а.с.5-14).

Також у вказаному висновку зазначено, що дійсно в квартирі, що розташована над квартирою № 7, проводилися або уже проведені роботи з реконструкції або капітального ремонту.

Крім того висновком експерта встановлено, що вартість шкоди, спричиненої власнику внаслідок реконструкції чи капітального ремонту квартири, розташованої над квартирою № 7, складає 55218 грн. (т.1, а.с.5-14).

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції не взяв за основу вказаний висновок експертного дослідження, оскільки воно проводилось без відома відповідачки, без огляду її квартири та без наявності у експерта будівельної документації, згідно якої відповідачка здійснювала реконструкцію та експерт не зазначив, яка саме квартира знаходиться над квартирою позивача, а також час виникнення виявлених у квартирі пошкоджень. Крім того, перед експертом, який здійснював експертне дослідження за замовленням ОСОБА_5, взагалі не ставилось та не вирішувалось питання щодо причинного зв'язку між здійсненою ОСОБА_3 реконструкцією кв. №9 та пошкодженнями, виявленими у квартирі позички № 7.

У зв'язку з викладеними обставинами, та враховуючи норми ст.ст.77, 89 ЦПК України, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що вищевказаний висновок не є належним доказом на підтвердження вини відповідача у завданні позивачу майнової шкоди.

При цьому суд виходив із того, що при розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції за клопотанням представника позивачки ухвалою суду від 12 червня 2013 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза для з'ясування причин пошкоджень в квартирі АДРЕСА_4, вартості матеріального збитку та чи проводилися роботи з капітального ремонту, реконструкції, перепланування тощо в квартирі АДРЕСА_5 та, якщо такі роботи проводилися, чи могли вони бути причиною пошкоджень в квартирі № 7 вказаного будинку (т.1, а.с.90-92).

На вимогу експерта відповідачкою були надані в експертну установу Декларація про початок виконання будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_10 від 15.12.2011р. та Декларація про готовність об'єкта до експлуатації відносно вказаної квартири від 29.12.2011р. (т.1, а.с.113-124).

Однак, згідно повідомлення експерта №3291 від 31.10.2013 року матеріали цивільної справи було повернуто до суду без проведення експертизи у зв'язку з ненаданням містобудівних умов та обмежень та робочого проекту на виконання будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_6 (т.1, а.с.111).

21.12.2011 року на ім'я ОСОБА_7 КП «ОМБТІ та РОН» було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5 (т.2, а.с.70-71). Згідно витягу КП «ОМБТІ та РОН» №33154261 від 13.02.2012 року, право власності на вказану квартиру №9 було зареєстровано за відповідачкою та видано свідоцтво про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 від 30.01.2012 року заг. пл.279,1 кв.м. (т.2, а.с.72, 73).

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що реконструкція квартири АДРЕСА_7 її власником - відповідачкою у справі проводилася з дозволу компетентних органів, що підтверджується Деклараціями про початок виконання будівельних робіт та готовність об'єкта до експлуатації від 15.12.2011р.

Крім того, із листа начальника дільниці №4 ЖКС «Портофранківський» ОСОБА_13 від 11.12.2014 року, вбачається, що в 2011 році та 2012 році від ОСОБА_5 з приводу проведення ремонту квартири АДРЕСА_8, скарги не надходили (т.2, а.с. 47).

Згідно пояснень відповідачки та її представника ОСОБА_14, наданих у судовому засіданні 31.01.2017 року, влітку 2016 року в квартирі позивача був проведений ремонт, що відповідачка особисто бачила, проходячи вздовж сходової клітки з 2-го поверху на 3-й поверх, тобто до себе в квартиру, оскільки при цьому були відкриті двері кв.№7, де було видно, що там проводяться ремонтні роботи, стіни ремонтуються, та навіть будівельні майстри звертались до неї щодо надання нею дозволу на збереження їх будівельних матеріалів на її сходовій клітині, на що вона погодилась.

Також у судовому засіданні 31.01.2017 року була допитана свідок ОСОБА_9 яка пояснила, що влітку 2016 року в квартирі №7, що розташована в будинку АДРЕСА_4, проводились ремонтні роботі. Це також підтвердила свідок ОСОБА_15

Крім того, із письмових пояснень відповідачки від 02.02.2017 року вбачається, що квартира №7 використовується як офіс, у вересні 2015 року в даній квартирі був обшук, який проводили СБУ та податкова інспекція, у відповідачки та інших сусідів з цього приводу брали показання. У квітні 2016 року вказаний офіс пограбували: винесли комп'ютери, принтери та іншу офісну техніку, у відділені поліції Приморського районну м. Одеси з цього приводу був складений протокол та знову ж відбирались показання у сусідів, наявна фіксація. Після пограбування вказаної квартири був проведений ремонт, який тривав 2 місяці.

Також відповідачка посилалась на те, що позивач ОСОБА_5 на протязі п'ятирічного судового розгляду справи до суду не з'являлась, незважаючи на неодноразові виклики до суду, зокрема у 2015 році у якості свідка, в 09.07.2015 року її явка була визнана судом обов'язковою. Представник позивача ОСОБА_6 у судових засіданнях заявив, що не знайомий з позивачем особисто, та йому невідомо чи проводився ремонт в 2016р. у квартирі позивача, ні вона (відповідачка), ні сусіди будинку №45 ніколи ОСОБА_5 не бачили та з нею не знайомі.

Фактично вказані обставини були підтверджені представником позивача ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції, який до суду надав письмове клопотання по призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручити Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (т.2, а.с.204-206).

Однак, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.01.2019 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, як такого, що заявлено безпідставно, з метою затягування розгляду справи, а не з метою отримання висновку спеціаліста з приводу заявлених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необгрунтованими і безпідставними.

При цьому, суд правильно виходив із того, що ч. 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Тобто, законодавець встановив загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов'язань, та вказав, що під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). Шкода це не тільки обов'язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди, тобто відповідача.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача діючим законодавством покладено обов'язок доведення відсутності її вини в завданні шкоди позивачу. В той же час законом передбачено, що позивач лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Скасовуючи попередні судові рішення, ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 11.06.2014 року вказав, що судами не застосовано норми права, а саме ч. 2 ст. 1166 ЦК України, яка виходить із презумпції вини заподіювача шкоди, поки він не доведе відсутність своєї вини. Оскільки саме на відповідача покладається обов'язок довести відсутність своєї вини, суди повинні встановити та зазначити в судовому рішенні відповідні обставини та докази, якими відповідач спростовує наявність своєї вини у заподіянні шкоди (т.1, а.с.193-194).

На думку колегії суддів, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції повністю встановив обставини справи і дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач не довела суду розмір завданої їй матеріальної шкоди, та факт заподіяння їй матеріальної шкоди саме відповідачем у справі. В свою чергу, відповідач довід суду відсутність своєї вини у заподіянні шкоди позивачу.

Що є стосується відсутності у відповідача містобудівних умов та обмежень та робочого проекту на виконання будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_9, на що також мається посилання ВССУ в ухвалі від 11.06.2014 року, то зазначені обставини не можуть свідчити про наявність вини відповідача у завданні шкоди позивачу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2011 року відповідач ОСОБА_7 зареєструвала в Інспекції ДАБК в Одеській області Декларацію про початок виконання будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_5 (т.1, а.с.113-117), після чого виконувала у вказаній квартирі відповідні будівельні роботи.

29.12.2011 року ОСОБА_7 зареєструвала в Інспекції ДАБК в Одеській області Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації (т.2, а.с.118-124).

Зазначені обставини свідчать про те, що будівельні роботи в квартирі АДРЕСА_10 відповідач ОСОБА_7 здійснювала не самовільно, а з дозволу і під наглядом Інспекції ДАК в Одеській області.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, суд правильно вказав, що згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.02.2019 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра