ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4387/19 Справа № 201/1550/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати у з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порбуай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 14 жовтня 1996 року на підставі розпорядження №1/2095-96 виконкому міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право спільної сумісної власності (по 1/5 частині за кожним) на квартиру АДРЕСА_1. З січня 1997 року позивач проживає у АДРЕСА_2. Після смерті батьків позивач звернувся до нотаріальної контори, щоб отримати у спадщину належні батькам частки у спільній сумісній власності. На запит нотаріуса Білоцької В.І. КП "Дніпропетровського МБТІ" було надано копію свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 року, надана відповідь про те, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі по квартирі за адресою: АДРЕСА_1, містяться відомості про право власності на 1/5 частиною за ОСОБА_5, 1/5 частини за ОСОБА_6, 1/5 частини за ОСОБА_1, 1/5 ч. за ОСОБА_3, 1/5 частини за позивачем на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14 жовтня 1996 року №1/2095-96, зареєстроване в КП "ДМБТІ" ДОР і записано в реєстрову книгу №143п за реєстровим №39.

Водночас, з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що квартира 26 липня 2013 року була подарована ОСОБА_1

Позивач вважає, що договір укладено з порушенням вимог 368, 369 ЦК України, адже договір укладено без його згоди, як співвласника та п. 4.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 №296/5, який передбачає, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами.

Крім того, договір має дефект, якій полягає у тому, що за його змістом, у дар передані частки у праві сумісної власності, що не узгоджується з приписами ч. 1 ст. 368 ЦК України, адже у праві спільної сумісної власності відсутні частки. Таким чином, предметом договору дарування є частки, які не існують, адже вони не виділені.

На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 368, 369 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 26 липня 2013 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено: визнано недійсним договір дарування квартири від 26 липня 2013 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений між дарувальниками ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 і обдарованою ОСОБА_1, посвідчений ПН Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №3180.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинами справи.

ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року - без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апелянта.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_2 14 жовтня 1996 року на підставі розпорядження №1/2095-96 виконкому міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Квартира була приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" і належала позивачеві та відповідачам ОСОБА_1, ОСОБА_3, а також померлим батькам позивача ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, адже частки у свідоцтві не визначені.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_5 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати - ОСОБА_6

17 серпня 2016 року позивач звернувся із заявою про видачу на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 Нотаріусом відмовлено заявникові у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1, оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючого документа на нерухоме майно.

На запит нотаріуса Білецької В.І. КП "Дніпропетровського МБТІ" надана відповідь листом від 18 жовтня 2016 року №1443 про те, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі по квартирі за адресою: АДРЕСА_1, містяться відомості про право власності на 1/5 частину за ОСОБА_5, 1/5 частину за ОСОБА_6, 1/5 частину за ОСОБА_1, 1/5 частину за ОСОБА_3, 1/5 частину за позивачем на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14 жовтня 1996 року №1/2095-96, зареєстроване в КП "ДМБТІ" ДОР і записано в реєстрову книгу №143п за реєстровим №39.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира 26 липня 2013 року була подарована відповідачці ОСОБА_1 за договором дарування серія та номер: 3180, посвідченого 26 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровський міський нотаріальний округ Батовою Л.І.

Відповідно до ст. ст. 368, 370 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Верховний суд України в постанові Пленуму №7 "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року також зазначає, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Частиною 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" встановлено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

За змістом ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що звертаючись до суду з даними позовом ОСОБА_2 заявляв вимоги про визнання недійсним договору дарування та обґрунтовував їх положеннями ст. ст. 203, 215 ЦПК України, а також посилання позивача на те, що за договором дарування відбулось відчуження належної йому частини квартири без його згоди, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання недійсним спірного договору дарування не знайшли свого обґрунтованого підтвердження, так як відповідно до змісту договору дарування вбачається, що в дар ОСОБА_1 були передані лише належні дарувальниками частини квартири.

Тобто, по-перше, батьки позивача подарували належні саме їм по 1/5 частки спірної квартири ОСОБА_1, по-друге, станом на сьогодні нерухомість продовжує перебувати у спільній сумісній власності, про що на свідоцтві про право власності на житло маються відповідні відмітки, по-третє, 1/5 частини квартири, належна ОСОБА_2, продовжує перебувати у його законній власності, по-четверте договір дарування є безоплатним, відповідав волевиявленню батьків і вирішив питання щодо подальшого володіння в межах належних їм часток, а отже - порушення ст. ст. 203, 215 ЦПК України не було допущено при укладанні та посвідченні спірного правочину і підстав для визнання його недійсним не встановлено.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність правових підстав для застосування положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, вище проаналізованих положень діючого законодавства не врахував, в повному обсязі не встановив та не дослідив всі обставини справи, внаслідок чого ухвалив необґрунтоване рішення, що відповідно до ст. 376 ЦК України є підставою для його скасування.

Водночас, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з позивача на користь апелянта судовий збір в розмірі 1057,20 грн.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1057,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова