ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа №641/5328/19

Провадження № 22-ц/818/4773/19

Категорія: житлові

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року у складі судді Колодяжної І.М.,

у цивільній справі №641/5328/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

04.07.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ,в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.12.2004 року, виданого ДП «Завод ім. Малишева», де вони і зареєстровані .

У 2012 році ОСОБА_3 виїхав до США, та вже понад два роки за місцем реєстрації не проживає, квартирою не цікавиться, витрат на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує. Тоді, як реєстрація відповідача у квартирі чинить перешкоди у користуванні власністю позивачеві, оскільки вона самостійно несе витрати на її утримання, сплачує комунальні послуги з розрахунку, в томі числі і на відповідача. 18.04.2017 року відповідач видав на ім`я позивача довіреність, в тому числі на повноваження щодо зняття відповідача з реєстрації в квартирі, тобто зробив своє волевиявлення на зняття його з місця реєстрації в квартирі для подальшого її відчуження. 17.05.2018 року позивач подала заяву про зняття відповідача з реєстрації до Відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади міста Харкова та електронного урядування Департаменту реєстрації ХМР. Однак, позивачу відмовлено у знятті відповідача з реєстрації, у зв`язку з не подачею документу до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації відповідача.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог, оскільки відповідач визнав позов та просив його задовольнити.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що подання позову саме з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є єдиним ефективним способом захисту порушеного права позивача.

ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не подав.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, він має рівне з позивачем право володіння, користування та розпорядження нею, а тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою, не залежно від тривалості часу його відсутності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що ухвалений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач при зверненні до суду, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

Матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить сторонам справи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.12.2004 року виданого Органом приватизації житлового фонду ДП «Завод ім. Малишева».

Відповідно до довідки Реєстру територіальної громади м. Харкова від 20.02.2019 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3

Позивачем до позовної заяви додано нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до якої відповідач ОСОБА_3 уповноважує позивача, в тому числі і подавати та отримувати документи необхідні для зняття з реєстраційного обліку місця проживання.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 17.05.2019 року зверталася до відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади міста Харкова та електронного урядового департаменту реєстрації ХМР з заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача . Відповідно до абзацу 2 п. 11 «Правил реєстрації місця проживання» їй відмовлено у знятті з реєстрації відповідача , а саме ненаданням необхідних документів: документу, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів зазначає, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки сторони є співвласниками вказаної спірної квартири.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_3 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а тому визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням призведе до обмеження права останнього у користуванні своєю співвласністю.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позову з огляду на докази визнання позову відповідачем, якими апелянт вважає непосвідчену уповноваженою особою заяви від 24.07.2019 року, підписаної, начебто відповідачем ОСОБА_3 , оскільки така сканкопія документу, передана з електронної адреси представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 не є належним доказом у розумінні ч.2 ст.61 та ст.ст. 78, 79, 95, 100 ЦПК України. (а.с. 26-28).

Відповідно до положень ч.2 ст.61 ЦПК України ОСОБА_2 , як представник позивача ОСОБА_1 не може одночасно діяти у даній справі від імені та в інтересах ОСОБА_3 .

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено, що саме вказаним у позовній заяві громадянином ОСОБА_3 за вказаних у позовній заяві обставин порушує її права.

Інші доводи апеляційної інстанції фактично є доводами позовної заяви, з приводу чого судом першої інстанції були зроблені правові висновки, з якими судова колегія погоджується.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.367, 368, п1 ч.1 ст. 374, ст. ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина