Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 297/44/15-ц

провадження № 61-43344св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Берегівський міжрайонний прокурор,

відповідачі: Берегівська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Опал-04М»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал-04М» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року у складі судді Гал Л. Л. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Кожух О. А., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2015 року Берегівський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом до Берегівської міської ради, міськрайонного управління Держкомзему у місті Берегово і Берегівському районі, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал-04 М» (далі - ТОВ «Опал-04М») про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У вересні 2015 року прокурор в порядку статті 31 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) змінив предмет позову та уточнив свої вимоги. Просив визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані ОСОБА_6 за кадастровим номером :01:016:0063, ОСОБА_7 за кадастровим номером :01:016:0061, ОСОБА_2 за кадастровим номером :01:016 : 0062, та оформлений на підставі цих державних актів - державний акт, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:016:0064, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та витребувати вказану земельну ділянку площею 0,9226 га за кадастровим номером :01:016:0064 у ТОВ «Опал-04М».

Позивач посилався на те, що під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000015 встановлено, що службові особи Берегівського міського відділу земельних ресурсів, умисно, в інтересах громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , всупереч вимогам статей 116, 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), достовірно знаючи про те, що рішення про надання їм дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність Берегівською міською радою не приймалося, сприяли вказаним громадянам у безкоштовному отриманні ними у власність земельних ділянок площами 0,0954 га, 0,977 га, 0,0995 га по АДРЕСА_1 , та видали даним особам державні акти на право власності на вказані земельні ділянки від 27 жовтня 2007 року серії ЯД № 536886, серії ЯД № 536887, серії ЯД № 536905. В результаті чого у власність громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 із земель запасу Берегівської міської ради протиправно перейшли вищевказані земельні ділянки і тим самим державним інтересам заподіяно збитки в розмірі вартості протиправно відчуженої землі.

Також встановлено, що земельні ділянки, які незаконно, без рішення сесії Берегівської міської ради отримані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 площею 0,0954 га, 0,977 га, 0,0995 га по АДРЕСА_1 , відчужені ними на користь ОСОБА_5 . При цьому, ОСОБА_5 оформив на себе право власності на всі три земельні ділянки загальною площею 0,2926 га згідно з державним актом про право власності на земельні ділянки серії ЯД № 538579, що виданий Берегівською міською радою 17 листопада 2007 року.

В подальшому, 05 грудня 2007 року ОСОБА_5 згідно з договором купівлі- продажу відчужив зазначену земельну ділянку з кадастровим номером :01:016:0064 на користь ТОВ «Опал-04м», яке належним чином право власності на землю не зареєструвало.

З листа управління Держземагенства у Берегівському районі вбачається, що згідно з даними державного земельного кадастру земельні ділянки з кадастровим номерами № :01:016:0061, № :01:016:0063, № :01:016:0062 обліковуються за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , відомості про об`єднання та поділ земельних ділянок в управлінні відсутні.

Оскільки встановлено, що в порушення частини першої статті 116 ЗК України рішення Берегівською міською радою про надання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у власність земельних ділянок і видачу їм державних актів не приймалося, тому згідно з уточненими позовними вимогами, прокурор просив визнати видані вищевказаним особам, а також на підставі них - виданий ОСОБА_5 , державні акти недійсними, а також витребувати земельну ділянку у ТОВ «Опал-04М».

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 квітня 2016 року, позов прокурора задоволено. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , що знаходяться по АДРЕСА_1 Витребувано у ТОВ «Опал-04М» земельну ділянку площею 0,2926 га по АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 було задоволено, рішення суду Берегівського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 квітня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року уточнений позов прокурора задоволено. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я: ОСОБА_3 - за кадастровим номером :01:016:0063 по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_4 - за кадастровим номером :01:016:0061 по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 - за кадастровим номером :01:016:0062 по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_5 - за кадастровим номером :01:016:0064 по АДРЕСА_1 , який оформлений на підставі державних актів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; витребувано земельну ділянку площею 0,2926 га з кадастровим номером :01:016:0064 по АДРЕСА_1 від ТОВ «Опал-04М». Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули право власності на спірні земельні ділянки із порушенням порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, передбаченого статтями 116, 118, 125, 126 ЗК України, на підставі неіснуючого рішення органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим вважав позов прокурора обґрунтованим. При цьому суд зазначив, що позовну давність прокурором не пропущено, оскільки про наявність вказаних порушень прокурору стало відомо лише 27 жовтня 2013 року при отриманні акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та ТОВ «Опал-04М» залишено без задоволення. Рішення Берегівського районного суду від 22 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову прокурора і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У серпні 2018 року ТОВ «Опал-04М» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Берегівсього районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, всупереч вимогам статті 417 ЦПК України 2004 року знехтували вказівками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у даній цивільній справі, які було викладено в ухвалі від 15 лютого 2017 року, та не встановили чи мала прокуратура об`єктивну можливість дізнатися про порушення відповідачами земельного законодавства до проведення нею перевірки.

Суди не взяли до уваги той факт, що державні акти на земельні ділянки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , законність яких оспорювалась прокурором, 27 жовтня 2007 року були зареєстровані у відповідній книзі та скріплені гербовими печатками Берегівської міської ради, тому право прокурора на звернення до суду із відповідним позовом виникло з часу переходу до відповідачів права власності на це майно.

Судами не надано належної оцінки доказу наявності волі власника про вибуття земельних ділянок з його власності і того, що позивач міг дізнатись про порушення прав громади м. Берегове раніше, а саме - з факту прийняття та затвердження генерального плану забудови м. Берегове рішенням 15 сесії V скликання Берегівської міської ради від 12 жовтня 2007 року № 405, яке приймалось через вісім днів після прийняття спірного рішення 15 сесії V скликання Берегівської міської ради від 03 жовтня 2007 року № 404.

Суди не врахували, що прокурор у своєму позові не навів достатнього обґрунтування тому, що завадило територіальній громаді м. Берегова (в особі уповноважених на це місцевих органів) самостійно представляти свої інтереси в суді.

Відсутність вироку по кримінальному провадженню № 0000015 від 04 жовтня 2013 року та винних осіб, які притягнуті до кримінальної відповідальності, свідчить про недоведеність порушень в ході приватизації спірних земельних ділянок.

У червні 2019 року ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області подало відзив на касаційну скаргу, у якому підтримує доводи касаційної скарги, вважає що наявні підстави для скасування рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року.

Також, у червні 2019 року заступник керівника Брегівської міської прокуратури подав відзив на касаційну скаргу ТОВ «Опал-04м», в якому посилаючись на необґрунтованість доводів ТОВ «Опал-04М», просить відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Опал-04М» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи з Берегівського районного суду Закарпатської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

19 червня 2019 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду-керівника секретаріату Касаційного цивільного суду № 732/0/226-19 було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2019 року справу передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій установлено, що27 жовтня 2007 року відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на підставі рішення 15 сесії Vскликання Берегівської міської ради від 03 жовтня 2007 року № 404 були видані державні акти на право власності на земельну ділянку розміром 0,0954 га, 0,0977 га 0,0995 га відповідно, для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 27 жовтня 2007 року відчужили спірні земельні ділянки громадянину ОСОБА_5 , який переоформив на себе право власності на всі три вищезгадані земельні ділянки та отримав державний акт серії ЯД № 538579 на земельну ділянку загальною площею 0, 2926 га, виданий 17 листопада 2007 року Берегівською міською радою Закарпатської області.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 грудня 2007 року ОСОБА_5 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ТОВ «Опал-04М».

Також судами встановлено, що за фактом незаконної передачі Берегівською міською радою спірних земельних ділянок у власність відповідачів 04 жовтня 2013 року слідчим відділенням Берегівського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області досудового слідства внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальні провадження за фактом службового зловживання службовим становищем особами Берегівської міської ради за частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Досудовим розслідуванням вказаного кримінального провадження встановлено, що службові особи Берегівського міського відділу земельних ресурсів, діючи умисно, в інтересах громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , у порушення правил статей 116, 118 ЗК України, достовірно знаючи про те, що рішення про надання їм дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність Берегівською міською радою не приймалося, сприяли громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , у безкоштовному отриманні ними у власність земельних ділянок площами 0,0954 га, 0,0977 га, 0,0995 га відповідно по АДРЕСА_1 та видали їм державні акти на право власності на вказані земельні ділянки від 27 жовтня 2007 року.

Крім цього, згідно з листом-відповіддю Міського голови Берегівської міської ради Закарпатської області від 13 вересня 2013 року, який міститься в матеріалах кримінальної справи, рішення про надання дозволу на виготовлення та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , та ТОВ «Опал-04М» Берегівською міською радою не приймалося.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули право власності на спірні земельні ділянки із порушенням порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, передбаченого статей 116, 118, 125, 126 ЗК України, на підставі неіснуючого рішення органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим вважав позов прокурора обґрунтованим та дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому суд зазначив, що позовну давність прокурором не пропущено, оскільки про наявність вказаних порушень прокурору стало відомо лише 27 жовтня 2013 року при отриманні акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства під час розслідування кримінального провадження № 0000015.

Повністю із такими висновками судів попередніх інстанцій Верховний Суд погодитись не може з огляду на таке.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними державних актів

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України (тут і далі у редакції, чинній на час видання оспорюваних державних актів) громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України)

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 14-208цс18.

З огляду на викладене Верховний Суд доходить висновку, що визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки розмірами: 0,0954 га, 0,0977 га 0,0995 га відповідно, для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння. А тому суди мали відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги прокурора, але не зробили цього.

Щодо вимог про витребування земельної ділянки

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на встановлену в ході досудового розслідування кримінального провадження незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичних осіб передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника - громади м. Берегове поза її волею, а ТОВ «Опал-04М» є добросовісним набувачем, що набуло спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу.

Повернення у власність громади м. Берегове незаконно відчуженої земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів громади.

Отже, Верховний Суд вважає, що витребування земельної ділянки у ТОВ «Опал-04М» не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном, таким чином суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення таких позовних вимог прокурора.

Разом з тим, суди не зазначили у рішенні на чию користь передається це майно.

Верховний Суд наголошує на тому, що постановлене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким та таким, що не допускає подвійного тлумачення.

Натомість, викладені в оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції висновки щодо витребування спірної земельної ділянки мають суперечливий зміст щодо подальшої долі цього майна.

Щодо заяв про застосування позовної давності

Під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції сторонами було подано заяви про застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави. ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У цій справі прокурор дізнався про порушення права держави на спірні земельні ділянки в жовтні 2013 року унаслідок проведеної позапланової перевірки дотримання Берегівською міською радою вимог земельного законодавства, що не спростовано, а позов пред`явлений ним у січні 2015 року, тобто в межах позовної давності.

Твердження заявника касаційної скарги про те, що оспорювані державні акти на земельні ділянки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були зареєстровані у відповідній книзі та скріплені гербовими печатками Берегівської міської ради, тому право прокурора на звернення до суду із відповідним позовом виникло з часу переходу до відповідачів права власності на це майно, та про те, що позивач міг дізнатись про порушення прав громади м. Берегове раніше, а саме - з факту прийняття та затвердження генерального плану забудови м. Берегове рішенням 15 сесії V скликання Берегівської міської ради від 12 жовтня 2007 року № 405, яке приймалось через вісім днів після прийняття спірного рішення 15 сесії V скликання Берегівської міської ради від 03 жовтня 2007 року № 404, є безпідставними та зводяться до припущень заявника з огляду на таке.

Так відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про прокуратуру» у редакції на час переходу до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності земельні ділянки на підставі оспорюваних державних актів, предметом нагляду прокуратури за додержанням і застосуванням законів була зокрема відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Разом з тим частина друга указаної статті передбачала, що перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству.

У матеріалах прави відсутні докази того, що до Берегівської міжрайонної прокуратури до 2013 року надходили будь-які заяви щодо порушення законності при виділенні земельних ділянок громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , тому прокуратура немала підстав для проведення перевірки діяльності Берегівської міської ради по вказаному факту.

Натомість у матеріалах справи наявні докази того, що лише після того, як під час досудового розслідування кримінального провадження за № 0000015 від 04 жовтня 2013 року було проведено перевірку Держсільгоспінспекцією дотримання вимог земельного законодавства України і складено акт № 000045 позапланової перевірки з питань дотримання вимог земельного законодавства Берегівською міською радою, прокурор дізнався про порушення прав громади м. Берегово.

Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій, за фактом незаконної передачі Берегівською міською радою спірних земельних ділянок у власність відповідачів 04 жовтня 2013 року слідчим відділенням Берегівського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області досудового слідства внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальні провадження за фактом службового зловживання службовим становищем особами Берегівської міської ради за частиною другою статті 364 КК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням наведеної вище мотивації Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ТОВ «Опал-04М» є частково обґрунтованою. Тому рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року потрібно скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора частково, а саме: витребувати на користь територіальної громади міста Берегово земельну ділянкуплощею 0,2926 га (кадастровий номер :01:016:0064) з незаконного володіння ТОВ «Опал-04М», а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги ТОВ «Опал-04М», скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову прокурора, судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у судах апеляційної та касаційної інстанцій покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 141, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал-04М» задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Берегівського міжрайонного прокурора до Берегівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал-04М» про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації та визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити частково.

Витребувати у власність територіальної громади міста Берегово із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал-04М» земельну ділянку площею 0,2926 га з кадастровим номером :01:016:0064, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог Берегівського міжрайонного прокурора відмовити.

Стягнути з Берегівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Опал - 04 М» на користь держави частину судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції по 373,50 грн з кожного.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Опал - 04 М» частину судових витрат за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 852,60 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик