Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 201/16789/16

провадження № 61-6125св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 30 листопада 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінаси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 39 600 доларів США з терміном повернення кредитних ресурсів до 30 листопада 2013 року та оплатою відсотків за ставкою 15 % річних. Додатковою угодою від 22 грудня 2006 року № 1 розмір кредитної лінії збільшений до 200 000 доларів США. Додатковою угодою від 08 серпня 2008 року № 2 був змінений період щомісячного погашення кредитної заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30 листопада 2006 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1085/1-пп-2006, а також 30 листопада 2006 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 1085/2-пп-2006, відповідно до яких поручителі зобов`язались відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором у повному обсязі. Пунктом 2.1 вказаних договорів поруки передбачено, що поручителі і боржник відповідають як солідарні боржники.

Додатковими угодами від 22 грудня 2006 року до вказаних договорів поруки були внесені зміни щодо збільшення розміру кредиту до 200 000 доларів США.

У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором станом на 27 січня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 107 012,32 доларів США та 2 705 609,06 грн, яка складається з: 82 904,12 доларів США, що еквівалентно 2 060 084,48 грн. - простроченої заборгованості за основним боргом кредиту; 24 108,20 доларів США, що еквівалентно 599 064,58 грн - простроченої заборгованості за відсотками; 23 230 грн - простроченої заборгованості за щомісячною комісією; 8 302 245,25 грн - пені за прострочення заборгованості за основною сумою боргу кредиту, відсоткам та комісії.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило суд стягнути вказану заборгованість за кредитним договором з боржника, солідарно з кожним із поручителів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року у складі судді Антонюка О. А.позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1085-пк-2006 від 30 листопада 2006 року станом на 27 січня 2016 року у розмірі 107 012,32 доларів США, що еквівалентно 2 659 149,06 грн, та 2 705 609,06 грн, яка складається з: 82 904,12 доларів США, що еквівалентно 2 060 084,48 грн - простроченої заборгованості за основним боргом кредиту; 24 108,20 доларів США, що еквівалентно 599 064,58 грн - простроченої заборгованості за відсотками; 23 230 грн - простроченої заборгованості за щомісячною комісією; 2 682 379,06 грн - пені за прострочення заборгованості за основною сумою боргу кредиту, відсоткам та комісії.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1085-пк-2006 від 30 листопада 2006 року станом на 27 січня 2016 року у розмірі 107 012,32 доларів США, що еквівалентно 2 659 149,06 грн, та 2 705 609,06 грн, яка складається з: 82 904,12 доларів США, що еквівалентно 2 060 084,48 грн - простроченої заборгованості за основним боргом кредиту; 24 108,20 доларів США, що еквівалентно 599 064,58 грн - простроченої заборгованості за відсотками; 23 230 грн - простроченої заборгованості за щомісячною комісією; 2 682 379,06 грн - пені за прострочення заборгованості за основною сумою боргу кредиту, відсоткам та комісії.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк виконав усі передбачені кредитним договором умови в повному обсязі, а відповідачі умов договорів кредиту та поруки належно не виконують, у зв`язку із чим виникла заявлена банком заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника солідарно з поручителями.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове.

Позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1085-пк-2006 від 30 листопада 2006 року станом на 27 січня 2016 року, що складається з простроченої заборгованості за основним боргом - 3 237,68 доларів США, що еквівалентно 80 453,11 грн, простроченої заборгованості за відсотками - 2 106,24 доларів США, що еквівалентно 52 337,96 грн, простроченої заборгованості за щомісячною комісією - 1 010 грн, а також судові витрати у розмірі 2 007,10 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вжиті, згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року, заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та арешту на земельну ділянку 28, яка розташована АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 , скасовано.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовні вимоги банку є обґрунтованими, проте банком пропущено строк позовної давності до усіх платежів, крім основної заборгованості по кредиту за платежами за квітень 2013 року у сумі 277,33 доларів США та за травень 2013 року у сумі 2 960,35 доларів США, що підлягає стягненню.

Також, апеляційний суд вважав, що підлягають стягненню відсотки за користування кредитом у межах визначених кредитним договором за квітень 2013 року у сумі 1 143 доларів США та за травень 2013 року у сумі 963,24 доларів США, а також комісія у розмірі 1 010 грн.

Крім того, апеляційний суд вважав, що вказану заборгованість слід стягнути тільки з боржника, оскільки поручителі не надавали своєї згоди на укладення між банком та боржником додаткової угоди від 08 серпня 2008 року. Також, суд вважав поруку припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки банк не пред`явив вимог до поручителів у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку чергового платежу за основним зобов`язанням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про сплив строку позовної давності до вимог про стягнення тіла кредиту, оскільки сторони визначили строк повернення коштів - 30 листопада 2013 року. Вважає, що правова позиція щодо спливу строку позовної давності по кожному платежу окремо може бути застосовано тільки щодо відсотків.

Вказує, що апеляційний суд також дійшов помилкового висновку про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки банк не пред`явив вимог до поручителів у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку чергового платежу за основним зобов`язанням, оскільки сторонами у пунктах 5.1 договорів поруки було визначено строк дії поруки у три роки.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, представник банку вважає, що апеляційний суд повинен був задовольнити вимоги про стягнення пені за останні 12 місяців до звернення банку до суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу банку, в якому вказує на те, що її доводи є безпідставними та не спростовують висновків апеляційного суду. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (найменування якого змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1085-пк-2006, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 39 600 доларів США з терміном повернення кредитних ресурсів до 30 листопада 2013 року та оплатою відсотків за ставкою 15 % річних.

Відповідно до умов укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» 30 листопада 2006 року договору, позичальник зобов`язалася щомісячно, в строк до 20 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до додатку № 1 цього договору (пункт 3.2 договору).

Додатковою угодою від 22 грудня 2006 року № 1 розмір кредитної лінії збільшений до 200 000 доларів США.

Додатковою угодою від 08 серпня 2008 року № 2 змінено період щомісячного погашення кредитної заборгованості.

Вказаними договорами про внесення змін до основного договору внесено зміни до пункту 3.2, відповідно до яких ОСОБА_1 зобов`язалась у строк до 20 числа щомісяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до додатку № 3, сплачувати проценти та комісійну винагороду

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії від 30 листопада 2006 року № 1085-пк-2006 між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1085/1-пп-2006, а також 30 листопада 2006 року з ОСОБА_3 банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 1085/2-пп-2006, відповідно до яких поручителі зобов`язались відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором в повному обсязі.

Пунктом 2.1 вказаних договорів поруки передбачено, що поручителі і боржник відповідають як солідарні боржники.

Додатковими угодами від 22 грудня 2006 року до вказаних договорів поруки були внесені зміни щодо збільшення розміру кредиту до 200 000 доларів США.

У зв`язку з неналежним виконанням боржником ( ОСОБА_1 ) зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії від 30 листопада 2006 року № 1085-пк-2006 станом на 27 січня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 107 012,32 доларів США та 2 705 609,06 грн, яка складається з: 82 904,12 доларів США, що еквівалентно 2 060 084,48 грн - простроченої заборгованості за основним боргом кредиту; 24 108,20 доларів США, що еквівалентно 599 064,58 грн - простроченої заборгованості за відсотками; 23 230 грн - простроченої заборгованості за щомісячною комісією; 8 302 245,25 грн - пені за прострочення заборгованості за основною сумою боргу кредиту, відсоткам та комісії.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій було встановлено та не спростовано відповідачами те, що банк належним чином виконав свої зобов`язання, видавши узгоджену суму заборгованості ОСОБА_1 , проте ні нею, ні поручителями кошти банку в належному обсязі повернуті не були, у зв`язку із чим у них виникла заборгованість перед банком.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки кредитним договором від 30 листопада 2006 року сторони встановили окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13.

Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору ОСОБА_1 мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 20 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (а останній платіж до 30 листопада 2013 року) перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, про що вказує заявник.

Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Банк звернувся до суду з позовом 29 листопада 2016 року, тобто після спливу позовної давності щодо усіх щомісячних платежів, крім останнього (за листопад 2013 року), який за умовами договору мав відбутися до 30 листопада 2013 року.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказане та не надав правової оцінки спливу строку позовної давності до вимог банку, про застосування наслідків якої було заявлено у суді першої інстанції.

Апеляційний суд дійшов до правильного висновку про сплив строку позовної давності, проте помилково вказав, що строк позовної давності не був пропущений банком до вимог за квітень та травень, взагалі не обґрунтувавши свого такого висновку.

Враховуючи наведене, позов банку підлягає задоволенню в частині позовних вимог щодо тіла кредиту (2 984,72 доларів США, том 1, а. с. 41) та відсотків (1 070,46 доларів США, том 1, а. с. 44) за листопад 2013 року.

Вказані кошти підлягають стягненню з боржника ( ОСОБА_1 ) солідарно з кожним із поручителів ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), оскільки останні поручилися перед банком за належне виконання боржником усіх зобов`язань за кредитним договором від 30 листопада 2006 року.

Решта вимог банку щодо тіла кредиту та відсотків, які є обґрунтованими, не підлягає задоволенню, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачами у суді першої інстанції.

Висновки апеляційного суду про припинення поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є безпідставними.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах: від 10 вересня 2014 року у справі № 6-70цс14, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1161цс15, таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У справі, яка переглядається, внаслідок укладення між банком та боржником без згоди поручителів додаткової угоди від 08 серпня 2008 року № 2 було змінено період щомісячного погашення кредитної заборгованості, що не вплинуло на загальний обсяг зобов`язань, який не збільшився, тому немає підстав вважати поруку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Висновок апеляційного суду про те, що порука відповідачів припинилася, оскільки банк не пред`явив до них вимог протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, є безпідставним, оскільки пунктами 5.1. договорів поруки від 30 листопада 2006 року № 1085-пк-2006 та №1085/1-пп-2006 сторонами було встановлено строк припинення поруки у три роки.

Положення про шість місяців, на яке помилково послався апеляційний суд, застосовується виключно тоді, коли строк припинення поруки не визначено у договорі.

Не підлягають задоволенню й вимоги банку про стягнення нарахованих відсотків після спливу строку кредитування (після 30 листопада 2013 року), виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків в межах строку кредитування - до 30 листопада 2013 року включно.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте такі вимоги банком не заявлялися.

Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Крім того, за положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків, банк заявляв вимоги про стягнення заборгованості з комісії.

Проте, враховуючи наведені правові висновки, у задоволенні цих вимог слід відмовити по суті, оскільки вони є необґрунтованими, так як банк був не вправі встановлювати у спірному кредитному договір комісію за надання кредитних ресурсів, тобто дій, які банк вчиняє на власну користь, оскільки отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій, як про повне задоволення позову банку судом першої інстанції, так і про часткове задоволення апеляційним судом, є помилковими за наведених вище підстав.

За таких обставин рішення районного суду не може залишитися у силі, про що просить заявник, і суд касаційної інстанції на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України виходить за межі доводів касаційної скарги, оскільки суд першої інстанції, задовольнивши позов банку повністю, неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки обставини справи судами попередніх інстанцій були встановлені повністю та немає необхідності для встановлення нових, проте суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового про часткове задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 30 листопада 2006 року № 1085-пк-2006 у розмірі 4 055,18 доларів США, яка складається з: заборгованості за основним боргом кредиту - 2 984,72 долари США та заборгованості за відсотками - 1 070,46 доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 30 листопада 2006 року № 1085-пк-2006 у розмірі 4 055,18 доларів США, яка складається з: заборгованості за основним боргом кредиту - 2 984,72 долари США та заборгованості за відсотками - 1 070,46 доларів США.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк