У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі:

Головуючого судді Смолій Л.Д.

при секретарі Хлуд І.П.

за участю представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики під заставу майнових прав житлової нерухомості від 05.02.2010 року, -

встановив:

14 грудня 2016 року ОСОБА_2 було подано до суду позовну заяву до ОСОБА_2В та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики під заставу майнових прав житлової нерухомості від 05.02.2010 року.

У своєму позові позивач просить визнати недійсним договір позики під заставу майнових прав житлової нерухомості від 05.02.2010 року підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з тих підстав, що він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є фіктивним, зокрема зазначає, що сторони договору мали на меті не допустити поділу майна (майнових прав на квартиру № 11 в житловому будинку № 3 на вул. Соборній у м. Рівному за договором № 3 відступлення (цесії) права вимоги від 05.10.2010 року) між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_2

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3П подано до суду клопотання про закриття провадження у справі у звязку із відсутністю предмету спору. Своє клопотання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мотивують тим, що відсутнє будь-яке порушення, не визнання чи оспорювання прав свобод та законних інтересів позивача ОСОБА_2 у зв»язку з тим, що між сторонами відсутній об»єкт цивільних правовідносин. Зазначає, що кошти, які були предметом договору позики, набувались ОСОБА_2 в особисту приватну власність, не в інтересах сім»ї, яка на той час припинила своє існування, майно, що набуте ОСОБА_2 за ці кошти є її особистою власністю, а не спільною сумісною, як вважає позивач. Дані факти підтверджені неодноразово рішенням судів, що набрали законної сили. Окрім того твердження позивача про фіктивність договору були предметом розгляду у цивільній справі № 569/16695/14-ц, їм Апеляційним судом Рівненської області у своїй ухвалі, що набрала законної сили, надана належна правова оцінка, а отже ці встановлені факти і правовідносини не можуть бути предметом повторного судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі, зазначив, що спір підлягає розгляду судом, оскільки питання дійсності чи недійсності договору позики не було предметом розгляду у судах.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, подали до суду заяви, в яких просили розгляд клопотання про закриття провадження у справі здійснювати без їх участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що клопотання відповідачів підлягає до задоволення, провадження у справі слід закрити у зв»язку із відсутністю предмету спору.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд, своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У своєму позові позивач просить визнати недійсним договір позики під заставу майнових прав житлової нерухомості від 05.02.2010 року підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з підстав його фіктивності, оскільки у договорі позики під заставу майнових прав, що складений у лютому 05.02.2010 року міститься посилання на договір № 3 відступлення (цесії) прав вимоги від 05.10.2010 року, який станом на 05.02.2010 року укладений не був, відтак сторони договору позики укладеного нібито 05.02.2010 року не знали та не могли знати на момент укладання договору позики від 05.02.2010 року про договір цесії від 05.10.2010 року. Позивач вважає, що сторони договору позики намагались не допустити поділу майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (майнових прав на квартиру № 11 в житловому будинку № 3 на вул.. Соборній у м. Рівному за договором № 3 відступлення права вимоги від 05.10.2010 року.)

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається із постанови Верховного суду від 14 січня 2019 року у справі № 569/14392/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права вимоги та обов»язків на Ѕ частину квартири доводи скарги ОСОБА_2 про те, що спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, тому належить йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, колегія суддів відхилила, оскільки судовими рішеннями Рівненського міського суду від 13 травня 2013 року та апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року, які є преюдиційними, встановлений факт окремого проживання сторін та фактичне припинення шлюбних відносин на момент укладення договору цесії, тобто ОСОБА_2 спростовано презумпцію спільного майна подружжя.

Крім того, у рішенні апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року встановлено, що кошти у сумі 137 660 грн, сплачені ОСОБА_2 за договором від 05 жовтня 2010 pоку, є її особистою приватною власністю.

Окрім того ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року у справі №569/16695/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 капітального будівництва Виконавчого комітету Рівненської міської ради про стягнення боргу за договором позики встановлено наступне «щодо права спільної сумісної власності ОСОБА_2, і ОСОБА_2, на житлову квартиру, на що покликається особа, яка подала апеляційну скаргу, то колегія суддів при цьому враховує висновок, що даний у рішенні Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, до ОСОБА_2, про поділ майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні подружжя, який міститься на а.с. 149. Там зазначено, що сторони припинили де- факто свої шлюбні відносини з червня 2010 року, а тому ця обставина відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України є преюдиційною при розгляді даної апеляційної скарги. Тобто при укладенні 5 жовтня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5 капітального будівництва Виконавчого комітету Рівненської міської ради та ОСОБА_6, договору №3 відступлення права вимоги (цесії) за договором на участь у частковому будівництві квартири, майнові права відповідачем набувалися в особистих інтересах, а не в інтересах сім'ї. Таким чином, позика отримувалася відповідачем виключно у власних інтересах, з метою набуття особистих майнових прав на квартиру №11 в будинку №3 (67) по вул. Соборна в м. Рівне. Факт набуття ОСОБА_2, саме особистих майнових прав на квартиру за рахунок отриманих у позику грошових коштів у Зоренко - ОСОБА_7, стверджено і рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 капітального будівництва Виконавчого комітету Рівненської міської ради про поділ майна подружжя. Тобто наміру створити спільні сумісні майнові права подружжя з ОСОБА_2, за рахунок отриманої у позивача позики в ОСОБА_2, не було.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, про фіктивність укладеного договору позики, адже є опискою зазначені дати в розписці про отримання копій документів на виконання умов договору від 5 лютого 2010 року та отримання позивачем 7 лютого 2010 року документів, які складені у жовтні 2010 року. Ці обставини правильно встановлені судом першої інстанції.»

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ переглядаючи дану цивільну справу №569/16695/14-ц, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11.07.2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20.12.2016 року, погодившись з рішеннями попередніх інстанцій, відхилив касаційну скаргу ОСОБА_2, а зазначені судові рішення залишив без змін. Відтак, ВССУ було закінчено судовий розгляд даної справи та прийнято остаточне рішення, яке не підлягає оскарженню, що має преюдиційне значення для даної справи.

А отже, зважаючи на те, що обставини, які ОСОБА_2 зазначає у своєму позові як підставу для визнання недійсним договору позики вже були предметом розгляду судів, їм дана правова оцінка та з приводу них ухвалені рішення, відсутнє будь-яке порушення, не визнання чи оспорювання прав свобод та законних інтересів позивача ОСОБА_2, оскільки спірний договір позики створює права та обов»язки лише для його сторін, якими є відповідачі у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та жодним чином не стосується позивача ОСОБА_2 провадження у справі слід закрити у зв»язку з відсутністю предмету спору.

Згідно ч.2 ст.255 цього Кодексу про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст.255, 260, 352, 353 ЦПК України, суд

ухвалив:

Провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики під заставу майнових прав житлової нерухомості від 05.02.2010 року закрити у зв»язку з відсутністю предмета спору.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя -