22-ц/804/1142/19
242/5799/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року місто Маріуполь

справа № 242/5799/18

провадження № 22-ц/804/1142/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Гаврилової Г.Л., Зайцевої С.А.,

секретар судового засідання Єфремова О.В.,

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2 товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця» на рішення Селидівського міського суду Донецької області у складі судді Хацько Н.О. від 04 лютого 2019 року

в с т а н о в и в

07 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він з 01 вересня 2016 року по 26 травня 2017 року працював муляром у виробничому підрозділі «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до наказу №768/ДН-ос від 23 травня 2017 року в.о. начальника структурного підрозділу «Донецької дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. На день звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату за період його роботи з березня по травень 2017 року у розмірі 6 646 грн. 67 коп. Зазначив, що він неодноразово звертався до відповідача з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, натомість відповідач жодних дій не вчиняє. Невиплата заробітної плати відповідачем призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Вважав, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної платі у розмірі 6 646 грн. 67 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54 129 грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 04 лютого 2019 року замінено відповідача у справі на належного - ОСОБА_2 товариство «Українська залізниця».

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 04 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 6 402 грн. 93 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. на користь держави. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

01 березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04 лютого 2018 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

Відповідач зазначає, що з 16 березня 2017 року у звязку з відсутністю організаційних та технічних умов здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного чи автомобільного сполучення, відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеки України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність звязку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів.

Висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року відносно Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. Форс-мажорні обставини унеможливили виконання відповідачем своїх зобовязань. Нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розпису, розцінок та норм праці, табеля обліку використання робочого часу, розпорядження про надбавки та премії, за умови, що господарська діяльність здійснювалася.

Через відсутність вини підприємства у не проведенні розрахунку відсутні підстави для стягнення заробітної плати.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з?явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідач причини своєї неявки в судове засідання не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно з апеляційною скаргою відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені законні інтереси позивача, який припинив трудові відносини з підприємством, і мав право на час звільнення отримати від відповідача всі належні йому виплати із заробітної плати, оскільки відповідно до розрахункових листків за період роботи з березня по травень 2017 року (а.с. 12) та листа регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № 110 від 26 червня 2017 року (а.с. 37), заборгованість по заробітній платі була прийнята вищевказаним структурним підрозділом у повному обсязі згідно з передавальною довідкою на загальну суму 10 397 грн. 57 коп., з якої ОСОБА_1 сплачено 3 994 грн. 64 коп.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та встановленим у справі обставинам.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

В статті 115 КЗпП України зазначено - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з правовим висновком, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з записом № 12 трудової книжки серія АС № 059421 ОСОБА_1 29 березня 2011 року прийнятий на посаду муляру 3 розряду виконавчої дільниці № 1 за переведенням з Ясинуватської дистанційної колії ДП «Донецька залізниця», яку 01 вересня 2016 року реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно з записом № 17 трудової книжки серія АС № 059421 ОСОБА_1 26 травня 2017 року звільнено з займаної посади за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП на підставі наказу №768/ДН-ос від 23 травня 2017 року.

Відповідно до наданих позивачем розрахункових листків за період роботи з березня по травень 2017 року (а.с. 12) та листа регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № 110 від 26 червня 2017 року (а.с. 37), заборгованість по заробітній платі була прийнята вищевказаним структурним підрозділом у повному обсязі згідно з передавальною довідкою на загальну суму 10 397 грн. 57 коп., з якої ОСОБА_1 сплачено 3 994 грн. 64 коп.

Таким чином, під час розгляду справи в суді першої інстанції достовірно встановлено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем за період його роюботи з березня 2017 року по травень 2017 року складає 6 402,93 грн. Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення даної суми з відповідача.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги про те, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи і у зв'язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» нарахування заробітної плати здійснити не можливо, є безпідставними, не підтверджені належними доказами та є припущеннями.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити для цього всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства.

В той же час позивачем суду надано наказ про припинення трудового договору, лист регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № 110 від 26 червня 2017 року (а.с.15), з якого вбачається, що відповідачем визнавалась сума заборгованості по заробітній платі 10 397,57 грн, з якої позивачу сплачено 3 994,64 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі.

Дійсно, 16 січня 2018 року Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» надано Науково-правовий висновок №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а.с.62-78), з якого виходить, що відсутня вина Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в невиплаті належних працівникові сум при звільненні.

В той же час, за змістом правових позицій, на які посилається відповідач та які викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року по справах №6-364цс16; №6-365цс16 - форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач вимог закону про повний розрахунок при звільненні не дотримався, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок цього існує заборгованість по заробітній платі.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 6 402,93 грн.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи відповідача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, відповідачем не надано.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 28 березня 2019 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді Г.Л. Гаврилова

ОСОБА_4