Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 607/3647/17

провадження № 61-47775св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівник»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, у складі судді Братасюка В. М., від 07 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Ткач О. І., Ходоровського М. В., від 09 жовтня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі - ТОВ «Домобудівник») про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористану відпустку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 1985 року він працював в Тернопільському «Домобудівничому комбінаті», правонаступником якого є TOB «Домобудівник», у тому числі з 2011 року на посаді начальника відділу інженерної підготовки виробництва. У жовтні 2015 року мав місце конфлікт між засновниками ТОВ «Домобудівник» з приводу володіння частками у статутному фонді, управління товариством, у зв'язку з чим неодноразово мали місце силові захоплення адмінбудинку підприємства, зміна керівника і зміна місцезнаходження ТОВ «Домобудівник», що призвело до недопущення працівників до виконання своїх трудових обов'язків. Працівників товариства ніхто ні про що не повідомляв, приміщення відповідач не опалював, тому з листопада 2016 року там неможливо було перебувати, проте до цього часу він виходив на роботу, що можуть підтвердити свідки. Позивачу стало відомо, що його звільнено із займаної посади лише 15 березня 2017 року від голови профспілкової організації Манька І. М., від якого він і отримав копію наказу про його звільнення. Копію наказу про звільнення відповідачем йому вручено не було, складений акт від 06 травня 2016 року та доповідна записка від 06 травня 2016 року про його відсутність на робочому місці не відповідають дійсності. Запису про звільнення у трудовій книжці немає та розрахунку при звільненні він також не отримував. Також зазначав, що у TOB «Домобудівник» створена та функціонує профспілкова організація, однак, всупереч вимог частини першої статті 43 КЗпП України, відповідач не звертався до профспілкової організації про надання згоди на його звільнення. Вважає, що TOB «Домобудівник» звільнив його незаконно, з порушенням порядку, встановленого статтями 147, 149 КЗпП України, не вручив копії наказу про звільнення, не видав трудової книжки та не виплатив розрахункових коштів.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив позов задовольнити, визнати незаконним наказ голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» за № 16/05/16-3 від 16 травня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_4». Поновити його на посаді начальника відділу інженерної підготовки виробництва ТОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. Стягнути з TOB «Домобудівник» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу після звільнення з 16 травня 2016 року по 19 травня 2017 року у сумі 51 885, 00 грн, заборгованість по невиплаченій заробітній платі з 01 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у розмірі 26 357, 58 грн, компенсацію за невикористану відпустку за період з 19 липня 2008 року по 16 травня 2016 року у розмірі 22 525, 64 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» за № 16/05/16-3 від 16 травня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_4». Поновлено ОСОБА_4 па посаді начальника відділу інженерної підготовки виробництва ТОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_4 33 531, 65 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач розірвав трудовий договір із позивачем на підставі пункту четвертого частини першої статті 40 КЗпП України без додержання вимог статті 43 КЗпП України, пункту 10 частини першої статті 247 КЗпП України, частин першої та четвертої статті 149 КЗпП України, при цьому не дотримав прав та гарантій, наданих працівникові КЗпП України. Звертаючись до суду із позовом, позивач не пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України строк.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Домобудівник» залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2018 року - без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що міськрайонний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки трудовий договір з позивачем було розірвано з порушенням вимог КЗпП України, позивача не було належним чином повідомлено про зміну робочого місця, не отримано пояснень з приводу його відсутності на робочому місці, не ознайомлено з наказом про звільнення та не отримано згоди профспілкової організації на таке звільнення. Окрім того, саме по собі відправлення відповідачем на адресу позивача рекомендованих листів про зміну робочого місця не може слугувати підставою для його звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ТОВ «Домобудівник» просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно не застосовано строк позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 20 березня 2017 року з порушенням трьохмісячного строку. Судом першої інстанції взагалі не було розглянуто клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності та не надано оцінку цьому клопотанню, а судом апеляційної інстанції хоча і розглянуто клопотання, однак не надано правової оцінки доводам клопотання, що є порушенням норм процесуального права. Відповідач стверджує, що ним неодноразово надсилалися позивачу листи із повідомленням про нову адресу місця роботи та вимогою прибути до товариства. ТОВ «Домобудівник» було належним чином доведено до відома позивача відомості про зміну робочого місця шляхом направлення рекомендованої кореспонденції. Вирішуючи спір, суди не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які свідчать, що позивач не з'явився на роботу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 з 02 лютого 2010 року працював на посаді начальника відділу інженерної підготовки виробництва ТОВ «Домобудівник» (а. с. 4).

Наказом директора ТОВ «Домобудівник» № 10/1512 від 30 жовтня 2015 року у зв'язку з тимчасовим проведенням профілактично-ремонтних робіт адміністративного корпусу та виробничих приміщень за адресою: м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13, з 02 листопада 2015 року працівникам адміністративного корпусу влаштовано тимчасові робочі місця за адресою м. Тернопіль вул. Кривоноса 2-Б, у тому числі і позивачу та зобов'язано їх з цього числа приступити до виконання своїх посадових обов'язків, а працівникам виробничих дільниць, що розташовані по вул. Лозовецька, 13, дозволено не виходити на роботу до закінчення простою (а. с. 79). Доказів про ознайомлення позивача з вказаним наказом відповідачем не надано.

Наказом голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» № 12/03/16-1 від 12 березня 2016 року припинено виробничий простій та встановлено початок роботи з 14 березня 2016 року. Наказано працівникам виробничих підрозділів приступити до виконання обов'язків у зв'язку з закінченням простою та відновленням робіт (а. с. 80).

21 березня 2016 року та 29 березня 2016 року ОСОБА_4 були надіслані повідомлення про зобов'язання прибути на нове робоче місце за адресою: м. Тернопіль, вул. Кривоноса, 2-Б, 3 поверх, попереджено, що у випадку не з'явлення у визначений термін на новому робочому місці, це буде розцінено як прогул та будуть вжиті відповідні заходи реагування. Вказані повідомлення були ОСОБА_4 отримані особисто.

В акті № 3/5-16 від 06 травня 2016 року, складеному заступником директора ОСОБА_6, головним інженером ОСОБА_7, виконавчим директором ОСОБА_8, зазначено, що начальник відділу інженерної підготовки виробництва ОСОБА_4 був відсутній на роботі 06 травня 2016 року без поважних причин з 9.00 год до 17 год 30 хв., впродовж всього робочого дня. В доповідній записці № 4-16 на ім'я голові комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» заступник директора просив за грубе порушення трудової дисципліни застосувати до ОСОБА_4 дисциплінарне стягнення, передбачене законом (а. с. 91, 92).

Згідно наказу голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» від 16 травня 2016 року звільнено ОСОБА_4 із займаної посади начальника відділу інженерної підготовки виробництва з 16 травня 2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. У зазначеному наказі відсутній підпис ОСОБА_4 про ознайомлення з його змістом (а. с. 3).

Спірний наказ містить дві підстави звільнення позивача, а саме: акт від 06 травня 2016 року про відсутність на робочому місці та доповідна записка від 06 травня 2016 року.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 06 лютого 2017 року ОСОБА_4 у першому кварталі 2016 року було нараховано та виплачено 4 200, 00 грн, у другому кварталі 2016 року - 2 010, 50 грн, за третій квартал відсутня інформація про доходи, дата звільнення зазначена 16 травня 2016 року (а. с. 17).

Також судами встановлено, що звільнення ОСОБА_4 з роботи відбулося без згоди профспілкового комітету ТОВ «Домобудівник», членом якої він є. Копія наказу про звільнення позивачу не надсилалась.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ТОВ «Домобудівник» було розірвано трудовий договір із позивачем на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з грубим порушенням норм трудового законодавства.

При вирішенні спору судами встановлено, що позивача не було ознайомлено з наказом № 10/15-12 від 30 жовтня 2015 року про зміну робочого місця, згідно якого у зв'язку із тимчасовим проведенням профілактично-ремонтних робіт адміністративного корпусу та виробничих приміщень ТОВ «Домобудівник»,працівникам, у тому числі ОСОБА_4, з 02 листопада 2015 року належало приступити до виконання своїх посадових обов'язків за адресою ТОВ «Домобудівник» по вул. Кривоноса, 2?Б у м. Тернопіль.

У порушення частини першої статті 149 КЗпП України роботодавцем від позивача не було відібрано письмових пояснень з приводу його відсутності на робочому місці 06 травня 2016 року та не було ознайомлено з наказом про його звільнення від 16 травня 2016 року. Доказів вручення копії наказу про звільнення позивачу ТОВ «Домобудівник» не надано.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 був членом профспілкового комітету ТОВ «Домобудівник», однак його звільнення у порушення частини першої статті 43 КЗпП України було проведено без згоди профспілкової організації ТОВ «Домобудівник».

Встановлені судами обставини свідчать про порушення процедури звільнення ОСОБА_4 з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суди дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для стягнення з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_4 33 531, 65 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, правильність розрахунку якого заявником не спростовано.

Обчислюючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів вручення позивачу ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки, а позивач стверджував, що копію наказу про звільнення він отримав лише 15 березня 2017 року, суди дійшли правильного висновку про те, ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом порушеного трудового права в межах строків, визначених статтею 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта