П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року місто Київ

справа № 369/1106/17

провадження №22-ц/824/939/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

позивач - ОСОБА_3

відповідач - Березанська міська рада Київської області,

відповідач - суддя Березанського міського суду Київської області

Голік Галина Костянтинівна,

відповідач - суддя Березанського міського суду Київської області

Лялик Роман Михайлович,

відповідач - суддя Березанського міського суду Київської області

Капшученко Ірина Олексіївна,

відповідач - суддя Березанського міського суду Київської області

Роздобудько ОлександрМиколайович,

відповідач - завідувач Баришівської районної державної нотаріальної контори,

відповідач - завідувач Березанської міської державної нотаріальної контори,

відповідач - Головне Управління Держгеокадастру у Київській області,

відповідач - Комунальне підприємство Київської обласної ради

«Лівобережне бюро технічної інвентаризації»,

відповідач - Головне управління національної поліції в Київській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та інтересах свого брата ОСОБА_3,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 7 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Журавського В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Березанської міської ради Київської області, суддів Березанського міського суду Київської області Голік Галини Костянтинівни, Лялик Романа Михайловича, Капшученко Ірини Олексіївни, Роздобудько Олександра Миколайовича, завідувача Баришівської районної державної нотаріальної контори, завідувача Березанської міської державної нотаріальної контори, Головного Управління Держгеокадастру у Київській області, Комунального підприємства Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», Головного управління національної поліції в Київській області, третя особа: ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_2, який діяв у власних інтересах та інтересах свого брата ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до Березанської міської ради Київської області, суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г.К., Лялик Р.М., Капшученко І.О., Роздобудько О.М., завідувача Баришівської районної державної нотаріальної контори, завідувача Березанської міської державної нотаріальної контори, ГУ Держгеокадастру у Київській області, КП Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», Головного управління національної поліції в Київській області, третя особа: ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 6 квітня 1946 року у АДРЕСА_1 його батьку ОСОБА_9 рішенням правління колгоспу «Пролетарська правда» виділена земельна ділянка для побудови будинку, та цим саме започатковано колгоспний двір.

22 листопада 1947 року ОСОБА_9 уклав шлюб з ОСОБА_10, в подальшому у подружжя народилось двоє синів: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільними зусиллями подружжя на цій земельній ділянці був збудований будинок.

28 травня 1958 року завершено будівництво будинку. 20 жовтня 1958 року ОСОБА_9, як голові колгоспного двору, видано свідоцтво про те, що домоволодіння в АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_9 ( а.с.39).

Сім'я ОСОБА_9 володіла майном колгоспного двору на правах сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла матір ОСОБА_10, а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько ОСОБА_2

Після смерті батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишились єдиними членами колгоспного двору, а тому володіння, користування та розпорядження майном здійснювалось за спільною згодою.

Рішенням Березанського міського суду від 24 березня 2014 року ОСОБА_3 був визнаний безвісти відсутній з 1 травня 2005 року.

Пред'являючи позов до суду, суддів, міської ради, нотаріальних контор, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що судді Березанського районного суду Київської області, проявляючи очевидну зацікавленість в результатах розгляду справ, у незаконний спосіб не визнають позивачів власниками забудови батьківської хати, системно чинять перешкоди у доступі до правосуддя, ухиляються від розгляду по суті позовів, проявляють очевидну зацікавленість та приховують факти винесення двох судових рішень від 17 лютого 2007 року (суддя Роздобудько О.М.) від 13 січня 2009 року (суддя Роздобудько О.М.), які винесені на підставі: підробленого заповіту батька на ім'я позивача; підробленого свідоцтва на право власності його батька № 1728 від 20 лютого 1966 року; спадкової справи, відкритої після смерті його батька; незаконного свідоцтва про одруження його батька із громадянкою ОСОБА_11; незаконної (пропуску піврічного терміну на подачу заяви про вступ у спадщину, якби ОСОБА_11 і мала на це право) видачі нотаріусом Березанської нотаріальної контори МаховкоюЮ.І. громадянці ОСОБА_11 двох свідоцтв у 1993 році на право власності та право на спадщину.

З боку Березанської міської ради неправомірність дій полягала в наступному: а) нікчемність правочину секретаря міської ради по оформленню заповіту батька, як власника всього майна, на ім'я позивачів, в той час коли власником всього майна являвся колгоспний двір. На момент укладення заповіту в 1989 році батько позивачів міг розпорядитися тільки 1/3 частиною майна колгоспного двору при умові виділення своєї частини за рішенням суду (такий документ не складався); б) приховування виконавчим комітетом Березанської міської ради наявної інформації щодо правовстановлюючих документів на колгоспний двір за первинною адресою: АДРЕСА_1, в т.ч. свідоцтва про право власності колгоспного двору; в) безпідставна зміна поштових адрес будинку за адресою АДРЕСА_1 на номери 173, 171, 239 і в даний час на поштову адресу АДРЕСА_2.

З боку Баришівської нотаріальної контори неправомірність дій полягала в наступному: а) нікчемність правочину по видачі нотаріусом Баришівської нотаріальної контори Маховкою Ю.І. громадянці ОСОБА_11 свідоцтва про право власності як дружині батька, в той час коли остання такою не являлась і після смерті матері позивачів; б) використання завідомо підробленого свідоцтва від 26 лютого 1966 року на право власності на жилий будинок батька позивачів при формуванні спадкової справи батька, в той час коли батько вже мав законне свідоцтво від 20 жовтня 1958 року на право власності за поштовою адресою АДРЕСА_1, як голова колгоспного двору, яке ніким не було скасоване ( при цьому підроблене свідоцтво на власність має іншу поштову адресу сусіднього будинку); в) видача нотаріусом Баришівської нотаріальної контори Маховкою Ю.І. громадянці ОСОБА_11 свідоцтва про право власності за відсутності доказів прав на земельну ділянку; г) використання нотаріусом Баришівської нотаріальної контори Маховкою Ю.І. при видачі свідоцтва про право власності ОСОБА_11 завідомо підробленої будинкової книги по будинку позивачів (очевидні підчистки, виправлення, порушення печатки на зворотній стороні книги, яка вказує на кількість сторінок у книзі та інш.).

З боку Березанської нотаріальної контори мали місце неправомірні дії, а саме: а) видача свідоцтва про право власності нотаріусом Березанської нотаріальної контори громадянину ОСОБА_13 як спадкоємцю громадянки ОСОБА_11, в той час коли вона власницею не являлась.

Вважає свідоцтво 1966 року нікчемним, оскільки було видано без законних на те підстав. В даний час в будинку зареєстровані ОСОБА_13 та його дружина ОСОБА_8 з відому відповідачів та на підставі незаконно виданих документів виконкомом Березанської міської ради, нотаріусом Баришівської нотаріальної контори та нотаріусом м.Березані.

Позивач ОСОБА_2 має намір зареєструвати своє місце проживання у даному будинку та проживати там, проте ОСОБА_13 та ОСОБА_8 чинять перешкоди щодо володіння, розпорядженням та управлінням даного будинком.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив виселити ОСОБА_13 та його дружину ОСОБА_8 з будинку за адресою: АДРЕСА_2, без надання іншого жилого приміщення, а також зобов'язати відповідачів не перешкоджати братам ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою та забудовою шляхом визнання ОСОБА_13 та його дружину такими, що втратили право користування земельною ділянкою та забудовою за вказаною адресою та зняття останніх з реєстраційного обліку у цьому будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року визначено підсудність справи Бориспільському міськрайонному суду Київської області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 7 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Березанської міської ради Київської області, суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г.К., Лялик Р.М., Капшученко І.О., Роздобудько О.М., завідувача Баришівської районної державної нотаріальної контори, завідувача Березанської міської державної нотаріальної контори, ГУ Держгеокадастру у Київській області, КП Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», Головного управління національної поліції в Київській області, третя особа: ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та інтересах свого брата ОСОБА_3подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі. В апеляційні скарзі зазначив, що суд першої інстанції не встановив характер спірних правовідносин, не встановив обставини, що мають значення для правильного її вирішення та дійшов неправильних висновків, що не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Національної поліції в Київській області заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначивши про те, що Головне управління не є належним відповідачем у справі, оскільки будь-яких звернень, матеріалів кримінального провадження та іншої інформації, викладеної ОСОБА_9 у апеляційній скарзі, у Головному управлінні немає. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом надати відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання відповідачі та третя особа не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу в їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Чемерис І.В. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_9 був наділений огородом для постройки хати. Дана обставина вбачається з копії архівного витягу протоколу №17 засідання правління колгоспу «Пролетарська Правда» від 6 квітня 1946 року (т.1 а.с.37).

20 жовтня 1958 року ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право власності на будівлі, а саме на домоволодіння в с. Березань по АДРЕСА_1, що належить колгоспному двору головою якого є ОСОБА_9 (т.1 а.с.39).

Крім цього, матеріали цивільної справи також містять копію свідоцтва про право власності на будівлі №1758 від 26 лютого 1966 року, згідно з яким ОСОБА_9 належить на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_4 (т.1 а.с.51)

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого на його ім'я (т.1 а.с.48).

На підставі свідоцтва про право власності від 2 квітня 1993 року, виданого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Маховка Ю.І., спадкоємцями померлого ОСОБА_9 є його дружина ОСОБА_15 та син ОСОБА_3, які отримали по 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_3 (т.1 а.с.54-55,56-57).

Судом також установлено, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду з метою захисту своїх спадкових прав.

З відомостей, наданих Березанським міським судом Київської області за період з 2007 року по 13 вересня 2017 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовами про визнання недійсними свідоцтв про право власності на частку у спільному майні подружжя на 1/2 частину житлового будинку та про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна на дружину і сина в рівних частках кожному, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове нерухоме майно, про визнання свідоцтва про право на 1/2 частину в спільному майні, набутому під час шлюбу та свідоцтва на право на спадщину за законом недійсними, про визнання свідоцтва на право власності недійсним (т.1 а.с.70-74).

Проте, рішеннями Березанського міського суду Київської області від 17 грудня 2007 року, від 13 січня 2009 року, від 26 липня 2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні пред'явлених позовів.

Також установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_13 помер.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що твердження позивача стосовного того, що він є співвласником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ґрунтуються виключно на його припущеннях, доказів на підтвердження права власності ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно матеріали справи не містять, а тому ОСОБА_2 не вправі вимагати на правах власника визнати ОСОБА_8 такою, що втратила право користування земельною ділянкою та забудовою зі зняттям її з реєстраційного обліку. Крім того, суд першої інстанції також виходив із того, що Березанська міська рада Київської області, судді Березанського міського суду Київської області Голік Г.К., Лялик Р.М., Капшученко І.О., Роздобудько О.М., завідувачі Баришевської районної державної нотаріальної контори та Березанської міської державної нотаріальної контори, ГУ Держгеокадастру у Київській області, КП КОР «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», ГУ НП в Київській області не є належними відповідачами за позовом про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам і ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст.41 Конституції України та ст.317 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.33 Постанови № 5 від 7 лютого 2004 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку та будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, позивачем, у передбаченому ст. ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Згідно свідоцтва про право власності, виданого 2 квітня 1993 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_15, як дружині, яка пережила чоловіка ОСОБА_9, належить право власності на 1 /2 частину у спільному сумісному майні, що складається із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3. Іншим свідоцтвом, виданим 2 квітня 1993 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори, підтверджено право власності ОСОБА_15 та ОСОБА_3 на іншу половину будинку, право на якій вони набули у порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 (а.с.54-57,т.1). Зазначені свідоцтва недійсними не визнавались, підстав уважати їх нікчемними немає.

Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3, належав ОСОБА_9 за життя останнього на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Березанським ККП 26 лютого 1966 року за № 1758 та зареєстрованого в П-Хмельницькому БТІ 26 лютого 1966 року за №1805 (а.с.54).

Отже, за таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не вправі вимагати на правах власника визнати ОСОБА_8 такою, що втратила право користування земельною ділянкою та забудовою зі зняттям її з реєстраційного обліку у цьому будинку, оскільки доказів на підтвердження наявності у нього права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.11 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду з позовом, та якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, вважаючи порушеним право власності на земельну ділянку та забудову.

Належними сторонами, у розумінні положень ЦПК України, є суб'єкти спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Виходячи з предмету та підстав позову, відповідачі, які притягнуті позивачем в якості відповідачів, не є правозобов'язаними суб'єктами матеріальних правовідносин, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Березанської міської ради Київської області, суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г.К., Лялик Р.М., Капшученко І.О., Роздобудько О.М., завідувача Баришівської районної державної нотаріальної контори та Березанської міської державної нотаріальної контори, ГУ Держгеокадастру у Київській області, КП КОР «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», ГУ НП в Київській області, як до неналежних відповідачів є обґрунтованим та законним.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції не врахував дійсні обставини справи та те, що відповідачі, які через свою злочинну бездіяльність та протиправні дії порушили та продовжують порушувати права, свободи та інтереси братів ОСОБА_2 щодо володіння, управління та користування власністю на майно, що належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування за первинною адресою: АДРЕСА_1, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зазначені обставини не дають підстав уважати, що свідоцтво про право власності на будівлі № 1758 від 26 лютого 1966 року, видане на ім'я батька позивача - ОСОБА_9, а також видані 2 квітня 1993 року свідоцтва ОСОБА_15, ОСОБА_3 є нікчемними, їх дійсність не оспорена.

Звернувшись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та володінні земельною ділянкою та забудовою та обравши спосіб захисту порушеного права про виселення ОСОБА_8, позивач ОСОБА_9 не залучив останню до участі у справі в якості відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з'ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та інтересах свого брата ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 7 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 25 березня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус