У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

18 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 607/10254/17

провадження № 61-18127 ск 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного від 11 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення боргу за договором позики, суми 3 відсотків річних та суми пені,

В с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), про стягнення суми позики, суми 3 відсотків річних та пені, загальний розмір яких становив 24 675,28 доларів США та судових витрат.

Позовна заява обґрунтована тим, що 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу 114 800,00 гривень, що на момент укладення договору становило 14 000,00 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язувався повернути у такій самій сумі у строк до 26 квітня 2015 року, але в жодному разі не менше суми, еквівалентної 14 000,00 доларів США згідно курсу, визначеному Національним банком України (далі - НБУ), на день платежу.

У порушення умов даного договору позики, відповідач не повернув грошові кошти в повному обсязі, а тому позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти, а саме: неповернуту суму позики в розмірі 9 681,00 доларів США, суму 3 відсотків річних у розмірі 924,28 доларів США, суму пені в розмірі 14 070 доларів США, а всього - 24 675,28 доларів США, а також судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 3 відсотків річних у розмірі 6 897,00 грн та судовий збір у розмірі 640 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково: рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року в частині відмови у стягненні суми основного боргу та суми 3 відсотки річних скасовано, та в цій частині ухвалено нове рішення наступного змісту: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики в розмірі 208 320,00 грн, що еквівалентно 9025,99 доларів США та суму 3 відсотків річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 9 228,86 грн, що еквівалентно 347,08 доларів США, а також судові витрати в розмірі 4 735,80 грн; в іншій частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року залишено без змін.

03 жовтня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, зокрема, що відповідач дійсно укладав з позивачем відповідний договір позики та отримав грошові кошти в розмірі 114 800,00 грн. Однак, він повернув зазначену суму коштів позивачу, перерахувавши їх на відповідний рахунок ОСОБА_2 , відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк». У зв`язку із цим, заявник вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення заявленої суми основного боргу, оскільки фактично отриману суму коштів він повернув позикодавцю, а тому суд апеляційної інстанції необґрунтовано та безпідставно стягнув з нього на користь позивача дану різницю суми боргу, а також і відповідну суму 3 відсотків річних. Разом із цим, оскільки повернення відповідачем суми фактичної отриманої позики відбулося з простроченням, відповідач не заперечував проти стягнення суми 3 відсотків річних за період прострочення сплати суми боргу, згідно рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьоїстатті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у своєму рішенні від 02 квітня 2019 року виходив із того, що позичальник ОСОБА_1 повернув фактично отримано суму позики в розмірі 114 800,00 грн, а тому відсутні підстави для стягнення залишкової суми боргу. Також судом відмовлено в стягнення суми пені у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Разом із цим, оскільки повернення суми позики в розмірі 114 800,00 грн відбулося із порушеннями строків, визначених у договорі позики, суд стягнув з відповідача на користь позивача суму 3 відсотків річних за період прострочення повернення суми позики до часу її фактичного повернення, в розмірі 6 897,00 грн, а також судовий збір у сумі 640,00 грн.

Тернопільський апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення залишкової суми боргу позики та суми 3 відсотків у своїй постанові від 11 вересня 2019 року вказував на те, що оскільки відповідач не повернув суму грошових коштів, визначену в договорі позики, вона має бути стягнута з нього з вирахуванням вже повернутої частини боргу. Крім того, оскільки відповідач допустив прострочення щодо повернення необхідної суми позики, з нього також має бути стягнута і сума 3 відсотків річних за відповідний період прострочення.

Колегія суддів погоджується із відповідним висновком суду апеляційної інстанції, оскільки він відповідає нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений безвідсотковий договір позики грошових коштів, який посвідчено нотаріально і зареєстровано в реєстрі за № 5969.

Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 114 800,00 грн, що на момент укладення цього договору та згідно курсу долара США до гривні, встановленого в банківських установах України на дату нотаріального посвідчення цього договору, становила 14 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики у строк до 26 квітня 2015 року повністю, а саме: 114 800,00 грн, але в жодному випадку не менше суми, яка еквівалента 14 000,00 доларів США згідно курсу, вставленого НБУ станом на день здійснення платежу.

У передбачений договором строк ОСОБА_1 не повернув суму позики, чим порушив умови відповідного договору та у зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду із даною позовною заявою.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

У частині першій статті 1050 ЦК України зазначено, що в разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі порушення зобов`язання про повернення суми коштів за відповідним договором позики, боржник ОСОБА_1 несе обов`язок як щодо повернення суми тіла боргу, так і штрафних санкцій за прострочення виконання даного зобов`язання у вигляді сплати суми 3 відсотків річних від неповернутої суми за відповідний період прострочення.

Судом апеляційної інстанції установлено, що предметом даного договору були грошові кошти в гривні України.

05 листопада 2015 року ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок погашення боргу за договором позики, в розмірі 114 800,00 грн. Отже, враховуючи умови даного договору, станом на 05 листопада 2015 року відповідач повернув лише грошові кошти, в еквівалентному відношенні до долара США, по курсу НБУ станом на дату повернення, в розмірі 4 974,00 доларів США, а тому суд апеляційної інстанції правомірно стягнув з ОСОБА_1 залишок суми тіла боргу, яка підтягала сплаті позичальником за умовами договору позики, в сумі 9 025,99 доларів США по курсу НБУ станом на дату повернення, в гривневому еквіваленті в сумі 208 320,00 грн.

Разом із цим, вираховуючи суму 3 відсотків річних, яка у зв`язку із встановленими обставинами у даній справі, також підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував вимоги статті 13 ЦПК України та статтей 625, 1050 ЦК України, стягнувши з ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 347,08 доларів США за період прострочення сплати ним суми боргу в розмірі 9 025,99 доларів США у відповідний період прострочення (з 27 квітня 2015 року до 27 квітня 2017 року), в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на дату платежу, в розмірі 9 228,86 грн.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, який правомірно та з урахуванням вимог частини другої статті 258, 267 ЦК України, застосував позовну давність до вимог позивача про стягнення суми пені, залишивши в частині даних позовних вимог рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , про те, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, тому що відповідачем повернута фактично отримана сума позики в розмірі 114 800,00 грн, а тому у нього відсутній обов`язок сплачувати суму позики в іншому розмірі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать змісту договору позики, згідно якого позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики, у розмірі не менше 14 000,00 доларів США, у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на дату повернення, і свідчить про те, що позичальник, підписавши даний договір позики, погодився із його умовами і взяв на себе зобов`язання його виконувати, шляхом повернення суми коштів у розмірі та у строки, визначені в цьому договорі.

Зазначені заявником в її касаційній скарзі інші аргументи, на підставі яких вона вважає незаконним постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, колегія суддів також вважає необґрунтованими та виключно її суб`єктивними судженнями, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції, та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення.

Правильне застосовування судом апеляційної інстанції відповідних норм матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

У відповідності до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження рішення суду в справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справи, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного від 11 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення боргу за договором позики, суми 3 відсотків річних та суми пені.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов