Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 558/283/16-ц

провадження № 61-36124св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

третя особа - Відділ державної виконавчої служби Демидівського районного управління юстиції,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргоюПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Феха Т. С. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М.та просив визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 05 травня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 3586,таким, що не підлягає виконанню, стягнути з відповідачів понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 551, 21 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02 листопада 2005 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитно-заставний договір № ROMASE00000028, згідно з яким банк зобов`язувався надати йому кредит у розмірі 10 000, 00 грн на строк до 03 листопада 2008 року включно на розвиток бізнесу.

05 травня 2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 69 311, 10 грн заборгованості за цим кредитним договором та 1 700 грн витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису.

Вважає, що виконавчий напис вчинено без будь-яких законних підстав, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не надало нотаріусу жодних доказів на підтвердження безспірності заборгованості за кредитним договором.

Крім того, всупереч вимогам статті 88 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис було вчинено зі спливом п`яти років з моменту набуття банком права вимоги щодо повернення кредиту.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 11 січня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 05 травня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 3586, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № ROMASE00000028 від 02 листопада 2005 року в розмірі 71 011, 10 грн, з яких: 6 356, 63 грн залишку заборгованості за кредитним договором; 17 361, 98 грн заборгованості за відсотками, 1 227, 21 грн комісії, 44 365, 28 грн пені та 1 700, 00 грн витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. на користь ОСОБА_1 по 275, 60 грн судового збору та по 250 грн витрат на правову допомогу з кожного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом не дотримано вимоги статті 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки для вчинення виконавчого напису нотаріусу не були надані належні документи, які б підтверджували безспірність вимог банку до боржника. До того ж виконавчий напис вчинено після спливу встановленого законом трирічного строку для звернення банку з вимогами про стягнення заборгованості до боржника, який сплинув ще 03 листопада 2011 року.

Окрім цього, відповідачі не врахували, що станом на 05 травня 2016 року до відома позивача не було доведено про наявність заборгованості, так як письмова вимога надіслана йому лише 27 квітня 2016 року, тобто виконавчий напис вчинено до спливу тридцятиденного строку з дня надіслання вимоги боржнику, що є порушенням пункту 2.3. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 11 січня 2017 року, та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно визначено склад сторін у справі, їх права та обов`язки, суть порушеного права позивача, оскільки позивачем оскаржуються дії нотаріуса по вчиненню виконавчого напису, тоді як в позовному порядку може бути оскаржена лише правильність зазначених у виконавчому написі вимог.

Окрім цього, вказує, що судами неправомірно стягнуто в солідарному порядку з відповідачів витрати на правову допомогу, матеріали справи не містять дійсних фактів надання правової допомоги, а також судами не перевірено чи не перевищує сума стягнутих витрат на правову допомогу встановлений законом граничний розмір їх компенсації.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, зупинено виконання рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року до закінчення касаційного оскарження.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 липня 2018 року справу № 558/283/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Встановлено, що 02 листопада 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ROMASE00000028, згідно з яким банк зобов`язувався надати позичальнику строковий кредит в розмірі 10 000, 00 грн на строк з 02 листопада 2005 року по 03 листопада 2008 року включно.

Повертати кредит, сплачувати проценти і комісію ОСОБА_1 зобов`язувався шляхом сплати щомісячних платежів на рахунок банку в розмірі 544, 08 грн.

Судовим наказом Демидівського районного суду Рівненської області № 2-н-26 від 12 вересня 2007 року, який набрав законної сили, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 02 листопада 2005 року в розмірі 9 825, 44 грн.

Даний судовий наказ було виконано, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження № 6664005 від 29 вересня 2009 року.

Разом з тим встановлено, що у 2013 році ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 50 983, 75 грн, з яких: 6 356, 63 грн заборгованості за кредитом, 17 255, 59 грн заборгованості по процентах, 1 833, 60 грн заборгованості по комісії за користування кредитом, 25 537, 93 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Ухвалою Демидівського районного суду Рівненської області від 15 квітня 2014 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» було залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою представника банку в судове засідання.

05 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис за реєстровим № 3586, згідно з яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ROMASE00000028 від 02 листопада 2005 року в розмірі 71 011, 10 грн, з яких: 6 356, 63 грн залишок заборгованості за кредитом, 17 361, 98 грн залишок заборгованості за відсотками, 44 365, 28 грн пені, 1 227, 21 грн комісії, та витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису, в розмірі 1 700 грн.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року (далі - Перелік документів).

Згідно з пунктом 2 Переліку документів для одержання виконавчого напису додаються оригінал кредитного договору та засвідчена виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до пункту 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України №296/5 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Як встановлено судами, строк, за який проводиться стягнення на підставі спірного виконавчого напису, становить 10 років 5 місяців та 2 дні, а саме з 02 листопада 2005 року по 04 квітня 2016 року, тоді як строк дії кредитного договору № ROMASE00000028 від 02 листопада 2005 року закінчився 03 листопада 2008 року, тобто трирічний строк для звернення відповідача з вимогами до боржника сплинув ще 03 листопада 2011 року.

Встановлено також, що для вчинення виконавчого напису банком було надано виписку з рахунку боржника щодо наявності грошового зобов`язання по тілу кредиту, відсотках, комісії та пені. При цьому документів, які б встановлювали прострочення ОСОБА_1 виконання зобов`язання, містили б розрахунки по прострочених відсотках, комісії та пені з урахуванням днів прострочення, а також сум внесених боржником коштів на погашення відсотків по кредиту банком, нотаріусу надано не було.

Таким чином, встановивши, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимоги статті 88 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки належних документів, які б підтверджували безспірність заборгованості нотаріусу надано не було, виконавчий напис видано після закінчення трирічного строку для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, а також враховуючи ту обставину, що на час вчинення виконавчого напису між сторонами вже існував спір щодо розміру заборгованості, про що свідчать судовий наказ від 12 вересня 2007 року та ухвала суду від 15 квітня 2014 року, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Крім того, обґрунтованим є висновок судів про наявність підстав для стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, оскільки такі витрати документально підтверджені позивачем та їх розмір не перевищує встановлений законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу. При цьому, посилання в касаційній скарзі на те, що ці витрати стягнуто з відповідачів солідарно є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року зупинено виконання рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року, слід поновити виконання вказаного рішення.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук